med det som Gerbilt.on tillägger den nu 

 varande vilda hästen i vestra Tartari- 

 et o. s. v. "■•■'). 



*) Vi önska att få hänvisa läsaren till denna in- 

 tressanta afhandling i sitt sammanhang. Men 

 för deras räkning, som ej hafva tillgång 

 till originalet, anse vi oss höra meddela in- 

 nehållet af en der förekommande not. Man 

 underrättas deraf att förliden sommar, och 

 således ungefär på samma tid som en utländsk 

 taskspelare förvånade en stor del Stock- 

 holmsboar med sin hvita pudel MunitOj up- 

 pehöll sig en dylik charlatan i Paris med 

 tvenne pudlar, Bianco och Fido. Det sy- 

 nes af sammanhanget i berättelsen att mån- 

 gen åskådare i Paris, liksom i Stockholm, 

 låtit narra sig att tro det hunden verkligen 

 lände bokstäfver, samt kunde stafva och 

 lägga sammans: kände zifFror och kunde 

 med dem addera, subtrahera! o. s. v. De 

 mera tänkande funno der, liksom hos oss, 

 att allt tillgick ganska mechaniskt, att de 

 berömda hundarnas intellectuella förmögen- 

 heter voro ganska inskränkta och att intet 

 af allt det de uträttade var en följd af öf- 

 verläggning, utan bestod blott i den simpla 

 och hos hunden mycket vanliga konsten, att 

 på ett gifvet tecken apportera. Men hvil- 

 ket var detta tecken? Man kom snart under 

 fund dermed. — Den som besökt ett sådant 

 spectakel vet, att alla bokstäfver i alphabe- 

 tet eller alla kort i en lek, läggas i en cir- 

 kel pä golfvet på något afstånd frän hvar- 

 andra, och alt hunden går sakta och oupp- 

 hörligt pä denna cirkel, samt stannar vanli- 

 gen litet vid hvart och ett af dem. Skall 

 han sammansätta ett svar, så bär han efter 

 hand till sin herre de bokstäfver som bilda 

 ordet eller meningen; på samma sätt gör han, 

 då frågan är att hämta det kort, på h vil- 

 ket man tänkt o. s. v. Hela manövern för 

 hunden består således blott i alt frambära 



