5i 



icke finnes någon tjusningsförmaga hos or- 

 marna. Det är ej en sådan, som sätter 

 vissa ormar i stånd att taga foglar, utan 

 tvertom injagar deras hiskliga utseende och 

 rörelser fasa och förskräckelse hos de räd- 

 da foglarna samt beröfvar dem deras käns- 

 lor och göra dem oskickliga att fly. Det 

 är ej möjligt att en så förskräcklig form 

 som skallerormens skulle kunna göra sig 

 angenäm och lockande; det är förskräc- 

 kelsen ej förtjusningen som gör att de fu- 

 laste ormar lättast taga foglar. Således 

 försvinner den tjusningskraft, som man 

 tillagt ormarna, helt och hållet. Äfven 

 de större djuren och någon gång Jiienni- 

 skan öfverfallas af en stelnande förskräc- 

 kelse vid åsynen af stora ormar. Förf an- 

 för en händelse då en Neger råkade i ett 

 kärr en Boa Scjtale och blef så förskräckt 

 att han dånade, men blef lyckligtvis bort- 

 buren af sin kamrat. 



Efter åtskilliga uppgifter öfver India- 

 nernas methoder att bota bett af giftiga 

 ormar, omtalar han, att i Oronoko katter 

 sägas vara dödliga fiender till ormar; att 

 de döda äfven skallerormar, och att i nå- 

 gra trakter der dessa ormar finnas i mängd, 

 underhållas katter för detta ändamål af 

 invånarna. 



I Tfie Magazin of natural history jj^^^.^ 

 N:o XIV July i83o finnes en iaktta- Grodan 

 gelse införd liuru landtgrodan äter. Förf. *'*^''" 

 hade af en händelse fått se henne förtära 

 en stor mask, hvarefter han förnyade sam- 

 ma försök. Grodan förhöll sig dervid un- 

 gefär som en rapphiinshund, då han ser 



