90 



lägga ulom den Irländska fossila Renen 

 {Cervus euryceros)j som förut är nämd, 

 af ven den kolossala vilda djurart, som de 

 gamla Germaner kallade Ure •••) (Urus Jul. 

 Cäis.), och man fruktar med skäl, att sam- 

 ma öde snart väntar Schweitziska Alpernas 

 Capra Ibex. 

 Menni- Hr BouÉ har den 3o Novemder 1829 



. ^^"{iJl^jmeddelat Academien i Paris några iaktta- 

 al-lager. gelser öfver menniskoben, funna i jorden 

 pä åtskilliga trakter i Tyskland. Rhenda- 

 len är belagd med en bädd af leraktig 

 mergel, som på stället kallas Loss, och som 

 stiger till en höjd af 200 å 3oo, ja ända 

 till 600 fot öfver floden. Denna bädd in- 

 nesluter der och hvar land- och söttvat- 

 tens-snäckor, tillhörande sådana arter, som 

 ännu finnas lef vande i landet, samt ben af 

 mammalier, till stor del sådana arter som 

 äro förlorade, — I samma mergellager 

 fann BouÉ iSaS, menniskoben. Dessa lig- 

 ga deri på olika höjd, samt spridda i oli- 

 ka lägen, och så djupt under jordytan, att 

 de visserligen e| blifvit der begrafna af 

 menniskor. Dessutom sitta de så fast i 

 mergeln, att det ofta är nog svårt, stun- 

 dom omöjligt att taga dem derur. Cuvier 

 förklarade då genast dessa ben för menni- 

 skoben; men trodde, att de kommit från 

 någon gammal begrafningsplats. — Seder- 

 mera hade BouÉ åter besökt stället. Utan 

 att afgöra frågan, menar han att det lag 



*) Ej de gamlas VVisunt, som ännu finnes lef- 

 vande i Lithauen och som Bojanus m. fl. 

 nyare orätt kallat Urus. 



