bädden på kapellbacken vid Uddevalla; 

 men så långt från bafskusten, äro dessa 

 bevis på bafvets fordna ståndpunkt, förut 

 icke bos oss funne. Häraf följer, att i den 

 epok, då oceanens vattenyta stod 200 fot 

 bögre än nu, voro bafsfosterna alldeles li- 

 ka med dem, som nu lefva, ocb bafs vattnet 

 således af lika eller nära lika beskaffenhet. 

 Hela Skåne, Vestgötba slättlandet, en del 

 af Östergötbland, största delen af Calmar 

 Län, Blekingen, Halland, Bohus Län, och 

 en del af Dahlsland; slätterna i Nerike, 

 Södermanland och Vestmanland , hela Up- 

 land med trakten omkring Gefle och Ge- 

 striklands Storsjö , voro då öfversvämmade, 

 utom några högre bergspetsar, som forme- 

 rade öar och klippor. Öland låg då ännu 

 under djupt vatten, och Gottlands högsta 

 kullar. Torsborgen och Carlson, nådde 

 knappt vattenytan. Kinnekulle, Billingen 

 och Omberg voro klippor af omkring »700 

 Sv. fots höjd. Vettern var likväl redan 

 dä en insjö, oaktadt föga upphöjd (v. p. 

 90 Sv. fot) öfver hafsytan. Småland och en 

 del af Öster- och Vestergöthland, utgjorde 

 ett med continenten sammanhängande vid- 

 lyftigt ö-land. Likväl förutsätter detta för- 

 hållande, att vattensänkningen, eller kan- 

 ske rättare , jordytans upphöjande, skedt li- 

 ka jemt öfverallt inom nämde gränser". 



Hr HisiNGER har äfven leranat en för- 

 teckning öfver de mammalier, foglar och 

 fiskar som förekomma i Skinskattebergs 

 socken i Vestmanland (pag. 89 — 40 samt 

 en tabell öfver flyttfoglarnas ankomst till 

 Skinskatteberg under i5 år, och en der- 



