167 



gan, med h vilket cicadan förmår åstad- 

 komma sitt sonora ljud, och har deröfver 

 lemnat en ganska intressant afhandhng ^). 

 Sångorganet består af en tunn, utåt con- 

 vex, i fällor lagd, spänstig membran, in- 

 fattad uti en hornartad ring, som finnes 

 på ömse sidor af kroppen emellan bålen 

 och abdomen; från centrum af denna mem- 

 brans inre yta utgår ett kort ligament, fä- 

 stadt vid en liten hornskifva, på hvilken 

 en särskilt muskel insererar sig, som ut- 

 springer från bålen. Då denna muskel 

 försättes i verksamhet, i kontraktion, ut- 

 spännas den fållade membranen, men ge- 

 nom sin egen elasticitet återtager denna 

 membran, vid musklens relacheraent, sin 

 förra ställning och frambringar med det 

 samma ljudet. Hvad som mycket förstär- 

 ker detta ljud, är membranens läge lik- 

 som midt under en resonnans-botten, och 

 den tomma, snart sagdt endast af luft fyll- 

 da buk-caviteten. Högst märkvärdigt är 

 det nära förhållande hvari Carus visar re- 

 spirationen hos detta insekt stå till ljudets 

 frambringande. Hos intet insekt har luft- 

 kurlen erhållit den utvidgning som hos ci- 

 cadan; de främre stammarne bilda en en- 

 da stor blåsa, som tiil det mesta fyller 

 hela buk-caviteten. Vid hvarje tons fram- 

 bringande ser man magen rhytmiskt höja 

 och sänka sig. Då man hos andra insek- 

 ter endast kan ^e respirations-rörelscrna , 

 kan man gerna säga , att hos cicadan får 



') Analeclen zur Naluiwisscnsch. und Ifeilkunde. 

 Dresden iÖ2y. 



