﻿var af synnerlig vigt för en säker kännedom af de nordiska 

 formerna, ansåg jag, ehuru jag fruktade att arbetet skulle 

 blifva ofullständigt, hvad angår arternas utbredning inom 

 Skandinaviska halfön, mig dock icke böra afslå detta för- 

 troendefulla uppdrag, så mycket mer som jag senare hade 

 den lyckan, att af Sveriges förnämsta Hemipterologer erhålla 

 rikhaltiga försändningar af materialier, och då en handbok 

 för bestämmandet af de Skandinaviska formerna, hvilka förr 

 finnas beskrifna i «n stor mängd spridda arbeten, måste an- 

 ses vara högeligen af behofvet påkallad. 



Föröfrigt öfverensstämma också Finland och Skandinavien 

 i naturhistoriskt afseende så väl med hvarandra, att de lämp- 

 ligast måste anses tillsammans utgöra ett naturhistoriskt om- 

 råde. Härvid bör dock märkas, att detta ingalunda samman- 

 faller med dessa länders politiska områden, utan i öster sträc- 

 ker sig vida utöfver desamma. Åtskilliga naturforskare hafva 

 nemligen med tydliga fakta ådagalagt, att den Finska fau- 

 nans och florans naturliga gräns i öster måste förläggas 

 till Hvita hafvet och Onega sjö, österom hvilka ett såväl i 

 geologiskt som klimatologiskt och i följd deraf äfven i bo- 

 taniskt och zoologiskt afseende mycket olika land vidtager. 

 I öfverensstämmelse med resultaterna af Sällskapets pro 

 Fauna et Flora Fennica mångåriga och omfattande under- 

 sökningar, hvilka finnas nedlagda i den Herbarium Mus&i Fen- 

 nid åtföljande karta af år 1859 *) och på grund af egna, 

 under tvenne somrar i de ös-tra gränstrakterna företagna 

 resor vunna åsigter, har jag ansett områdets östra gräns 

 lämpligast böra dragas längs Wigfloden, Wigsjön, Telekina- 

 floden, Onega, Svirfloden, Ladoga samt sedan i det närmaste 



