﻿dimorpha arter betydligt tilltager mot norden. Så t. ex. 

 äro af de arter Cieadarier, jag känner från Torneå Lapp- 

 mark, omkr. 35 procent, från södra delen af ryska Lappmar- 

 ken 27 procent, från ryska Karelen 25 procent och från 

 Skåne 20 procent dimorpha, under det i varmare länder 

 t. ex. i Afrika knappast en procent af Cicadariefaunans ar- 

 ter synes vara det. 



Af dessa fakta framgår tydligen, att det är klima- 

 tets inflytande, som förorsakar, att vissa insekter blifva 

 dimorpha. Då en art utbredts till ett område, hvarest tem- 

 peraturen är lägre, än i dess ursprungliga hemland, händer 

 det sålunda, att en del exemplar under kampen för sin exi- 

 stens ej förmår utveckla sina flygorganer i det fall, att dessa 

 äro obehöfliga för djurets ändamål att uppehålla sig såsom 

 individ och fortplanta sitt slägte. Att vingarna hos insekter, 

 hvilkas öfriga locomotionsorganer, fötterna, äro väl utbildade 

 och, såsom fallet är med ifrågavarande djur, utrustade för 

 hoppande, jemförelsevis äro mindre nödvändiga inses lätt, 

 hvarföre de ock här lättare kunna saknas. Antagandet att 

 den långvingade formen endast vore en fullkomligare utveck- 

 lingsgrad af den kortvingade, samt att alla Cieadariers ur- 

 föräldrar ursprungligen varit vinglösa eller kortvingade, 

 samt genom ett s. k. naturligt urval småningom skulle hafv» 

 erhållit vingar, synes mig deremot orimligt. Bland det nog 

 betydliga antalet fossila arter Hemiptera och Orthoptera, 

 som redan är kändt, finnas också icke några kortvingade 

 eller vinglösa former. 



En omständighet, som står i sammanhang med detta 

 förhållande, är att arter, som lefva på träd och buskar al- 

 drig äro dimorpha, emedan hos dem tillvaron af vingar «» 

 alldeles nödvändig, för att de må kunna röra sig mellan de af 

 vinden svajande löfven och grenarna. Deremot äro ofta 



