

Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 47, N:o 1. 25 



Fortplantningstiden synes af ofvanstaende fodelsedagar, 

 fr&n 25. III. till 25. V., vara ratt fluktuerande, framst val 

 beroende pa olika afvelsdjur med skilda rasegenskaper och 

 individuella dispositioner, ehuru afven for samma par en 

 viss variabilitet gor sig gallande. Under trienniet 1902—04 

 intraffade nedkomsten pa samma dag, I afseende a par- 

 ningstiden finnes nagra anteckningar harom: 1903. 15. II., 

 1907. 25. II. och 1910. 20. III. Draktigheten skulle salunda 

 varat resp. 71, 63 och 65 dygn. I det forsta af namnda fall 

 ar graviditetstiden, saframt inte en felobservation foreligger, 

 ovanligt lang, icke minst i anseende till att har inte ar fraga 

 om en forstfoderska, medan i de tvenne senare fallen gravi- 

 ditetens langd val sammangar med uppgifterna harom i lit- 

 teraturen, 



Varghonan ar afven i fangenskap synnerligen om for 

 sin afkomma och man om dess sakerhet. Ar buren darfor 

 liten och tillganglig fran alia sidor, sasom pa Hogholmen, 

 vet hon ej hvad hon skall trygga sig till for att skydda 

 sina ungar nar de krypa omkring. Foljden blir vanligtvis 





den, att hon angestfullt bar dem i gapet under planlost ir 

 rande i buren, da de latt blesseras och aflida, for att sedan 

 af henne uppatas. En undandold lega ar alldeles ound- 



om man ej vill riskera hela afveln. I hvarje fall 

 bor man isolera ungarna fran modern, da de fa „6gon" och 

 sjalfva krypa fram ur grytet, samt uppfoda dem med mjolk. 

 Af den kull, som foddes i djurgarden under min tid, lyc- 

 kades jag inte radda en enda till lifvet; en del blesserades 

 dodligt af modern, och de andra, som frantogos henne, 

 dukade afven under, sasom det efterat vid obduktionen vi- 

 sade sig till fdljd af en massinfektion af spolmask. 



En viktig sak, om man vill erhalla afvel, ar att inte 

 utfodra djuren for kraftigt. Vargarna, hvilkas naturliga 

 behof af mycken motion ansenligt inskrankes i fangenskap, 

 blifva latt for feta, som ar bade skadligt for halsan och 

 undertrycker parningsdriften. De maste darfor sarskildt 

 under den varmare arstiden vara magra, men icke utsvultna; 

 da trifvas de utniarkt och ga fria for vallefnadens sjukdoms- 



