92 Palmgren, Hogholmens zoologiska tradgard aren 1888—1918 



Som synes en praktig samling Iran olika delar af lan- 

 det. Haraf kunde man draga den slutsatsen, att var prak- 



tiga barguf annu finnes bofast litet hvar och att fara for 

 dess utrotande salunda for narvarande vore utesluten. En 

 sadan formodan stodes dock inte af verkligheten. Genom 

 sin storlek och maktiga uppenbarelse ar arten mer an de 

 mindre roff aglarna utsatt for malmedveten f orf oljelse. Saxarna 

 skorda arligen talrika offer; i all synnerhet uppletas och 

 plundras de latt atkomliga redena pa ungarna, som betinga 

 sig ett hogt pris, da bargufven i allt storre omfattning be- 

 gynt anvandas vid krakskytte, och uppstoppad ar en oum- 

 barlig jagartrofe. Marklig ar dock artens smidiga anpass- 

 ningsformaga, beroende pa att dess hufvudnaring utgores 

 af krakor, ekorrar och rattor. Salunda finner man barg- 

 ufven annu hackande i tatt bebyggda trakter, dar storskogen 

 redan afverkats. S&som exempel ma namnas att N:ris 78—79 

 tagits som halfvuxna den 14. VI. ur boet pa Hyypjo berg a 

 Hihnala gards mark, Ingois by i Littois socken, omkring 

 400 m fr&n den starkt trafikerade Iandsvagen Abo — Tava- 

 stehus. Redet hade, sasom ofta ar fallet, fatt plats vid foten 

 af en fallen fura pa sydostra sluttningen, hvarest mosstacket 

 afskrapats till en grund grop. Rundt om funnos rikliga 

 lamningar efter maltiderna, till alldeles ofvervagande del 

 harrorande af krakor. En marklig boplats hade ungarna 

 Nrris 76—77 fatt sig anvisade. Fangstmannen antraffade 

 dem namligen a mellantaket i en gammal, obegagnad ria, 

 ocksa en anpassning, som intimt sammanhanger med ortens 

 utpraglade karaktar af kulturbygd. 



Bargufven blir mycket latt burvan och hemmastadd i 

 fangenskap. Sarskildt utmarkte sig en af djurgardens ufvar 

 N:o 60 genom sitt oppna, tillgangliga vasen. „Kaj" var full- 

 komligt tarn, nar den kom till Hogholmen. Den hade fr& n 



liten uppfostrats i frihet och vant sig med manniskorna. 

 Kaj var tillgifven sin vardare och tog med alia uttryck at 

 lifligt igenkannande foda ur hans hand, promenerande om- 

 kring honom under tillgjorda bugningar och skutt. Efter 

 en haftig sjukdom — influensa med reumatism stallde jag 



■ ■■ 



