Fägelfaunan på Karlö. 191 



ständig pånyttfödelse, i det att genom strandliniens för- 

 skjutning årligen ett nytt, ganska betydligt bälte strand till- 

 kommer, på samma gång naturligtvis hela öns höjd öfver 

 hafsytan äfven ökas. Såsom en naturhg följd af denna 

 höjning och däraf följande årliga tillandning framgår det 

 faktum, att de olika lokaHteterna bilda koncentriska, mer 

 eller mindre skarpt markerade ringar eller vegetationsbälten 

 omkring den eller de först ur hafvet uppstigna, nu följakt- 

 ligen högst belägna punkterna på ön. 



Såsom hufvudstomme för ön måste man betrakta de 

 högre belägna, i flere olika riktningar sig sträckande åsar, 

 som förefmnas på öns midt. Dessa måste naturligen anses 

 som de delar af ön, hvilka först framfödts ur hafvet. Men 

 på samma gång vattnet emellan dessa åsar så småningen 

 sjönk undan, qvarblef dock i fördjupningar dem emellan större 

 eller mindre vattensamlingar, som i sin tid utgjort sjöar af 

 relativt stor utsträckning. Ännu i dag förefmnas dessa sjöar 

 till ett ganska stort antal (omkr. 40), ehuru deras areal, i 

 samma mån som de omgifvande stränderna alltmera in- 

 kräktat på vattenbassinen, förminskats och gifvit upphoftill 

 kärr af ganska stor utsträckning. Dessa ofvannämnda åsar 

 sträcka sig i hufvudsakligen 2 olika riktningar. På öns norra 

 och södra delar gå dessa undulerande åsar i riktning från 

 öster till vester, på öns vestra och ostliga delar däremot 

 från norr till söder. Vegetationen på dessa åsar erbjuder 

 ögat knappt någon omvexling, ty jordmånen, som nästan 

 uteslutande utgöres af ren, grof sand med ett tunt humus- 

 lager endast här och där, är ej i stånd att nära en rikli- 

 gare flora. Marken är till öfvervägande del betäckt med ett 

 mäktigt lager af Cladonia rangiferina & alpestris, och öfver- 

 går småningom genom de humusrikare sluttningarna i de 

 emellan åsarne belägna kärrens rikare växthghet. Utom 

 Cladonia är det nästan endast Pinns silvestris^ som ur den 

 magra jordmånen förmår hem ta en för sin utveckling till- 

 räcklig näring. På sina ställen, där humusrikare jordlager 

 omvexla med de sandiga, uppnår tallen en aktningsvärd höjd 

 och groflek, men i allmänhet är dess habitus, i synnerhet 

 närmare stränderna, låg, tjockstammig och lätt öfvergående 



