Minnestal öfver Sextiis Otto Lindberg. 17 



skap icke bildat någon skola, att endast ett fåtal af hans 

 elever valt samma arbetsfält som deras lärare samt att han, 

 genom att ställa alltför lindriga for dringar på elevernas kun- 

 skapsmått vid deras examina, gjort att botanikens studium 

 råkat i misskredit bland de studerande, emedan flertalet af 

 dem skulle kastat sig på detta studium icke af något sär- 

 skildt intresse för ämnet, utan endast af den orsak, att en 

 tentamen i detta ämne fullbordades lättare än i något at 

 de öfriga. 



Orsaken härtill är lätt förklarlig, då man besinnar, att 

 Lindberg, alltsedan han lemnade skolbänken, fullkomligt själf- 

 ständigt och på egen hand inhemtat sitt botaniska vetande- 

 Han hade icke gjort några metodiska studier vid ett univer- 

 sitet, icke haft någon ledning vid dessa sina studier. Det 

 var icke genom åhörandet af föreläsningar från katedern, 

 så nyttigt detta också i och för sig kan vara, som han för- 

 värfvade sig sina djupa insikter. Det var genom att studeia 

 de lefvande växterna i den fria naturen och genom att i 

 mikroskopet utforska deras undransvärda byggnad som han 

 sökte att lösa de vetenskapliga spörj smal, som trängde sig 

 på honom. Detta var hans egentliga styrka, men till en 

 del äfven en svaghet hos honom i hans egenskap af akade- 

 misk lärare, ty man kan icke fordra af hvarje student, att 

 han skall kunna drifva rent vetenskapliga studier. Men häri 

 torde skälet kunna sökas, att Lindb erg hyste intresse endast 

 för sådane elever, som visade sig äga förmåga att gå sin 

 egen väg på forskningens bana, och kunde icke förlika sig 

 med dem, som utan vidare intresse för saken endast stude- 

 rade för att fullborda en examen. Han ville ej lägga hinder i 

 vägen för dem att så fort som möjligt få sitt lefvebröd. 

 En af Lindbergs forne elever, Dr Fr. Elfving, som lemnat 

 en varmt hållen minnesteckning öfver honom ^), yttrar i 

 detta afseende: „Vüle man se Lindberg som lärare, skulle 

 man se honom på exkursioner. Huru visste han ej att i 

 den fattiga Helsingfors trakten leta upp de märkvärdigaste 

 mossor. Huru gladdes han ej att få visa dem åt sina längre 



Se Finsk lidskrift, XXYI. 217. 



