Minnestal öfver Sextus Otto Lindberg. 19 



han plågades och som skulle nedtryckt de flesta andra död- 

 liga. Detta lynne gaf sig luit hos honom i de tokrohgaste 

 infall och kvicka ordlekar, hvarmed han älskade att krydda 

 sina samtal. — Hvem af oss minnes ej hans skrattretande 

 minspel, då han midt under en allvarsam diskussion bru- 

 kade sträcka fram sin snusdosa och bjuda en pris med 

 skälmen tittande fram från hans egendomligt formade an- 

 lete! Det berättas äfven, att denna hans beryktade snusdosa 

 under debatterna vid konsistorie-bordet ofta spelat samma 

 afledande och lugnande roll som oljan, gjuten på stor- 

 miga böljor. 



I sitt enskilda lif och i sitt hem var han ytterligt enkel. 

 Då han någon gång deltog i sällskapslifvet, hvilket för öfrigt 

 i synnerhet på senare tider mycket sällan inträffade, gick 

 han tidigt bort från samq värnet. Han fördrog icke nattsol. 

 Men detta kom sig icke af någon asketism, utan dels däraf, 

 att han ej ville förlora någon minut från sin dyrbara arbets- 

 tid, dels däraf att hans helsa på senare tider ej tillät några 

 extravaganser. Lindberg var tidigt uppe om morgnarna, un- 

 dangjorde först sin vidlyftiga korrespondens till frukosten 

 och arbetade sedan oafbrutet vid sitt mikroskop, under den 

 ljusa tiden ofta så länge dagen räckte samt gaf sig stundom 

 knappast tid att spisa middag. Med en sådan arbetsmetod 

 måste man hinna med mycket, och Lindberg hann, såsom 

 vi veta, uträtta ovanligt mycket. Arbetet hade blifvit hos 

 honom en passion. Om somrarne slog han sig lös. Då 

 rörde han sig flitigt omkring under exkursioner i det fria. 



Publika nöjen undvek han af princip. Han torde un- 

 der hela den tid han vistades här i Helsingfors knappt varit 

 med sin fot på teatern eller i konsertsalen, och dock var 

 han, såsom ofvan är nämndt, mycket road af musik. Detta 

 gjorde han af ekonomiska skäl. utgången från ett fattigt 

 hem hade han under sin studietid åsamkat sig jämförelsevis 

 stora skulder, hvilka han, strax efter det han fick anställ- 

 ning med stadgad inkomst, beslöt att så fort som möjligt 

 afskudda sig; och med sin okufliga energi lyckades han 

 genom en till sin spets drifven sparsamhet äfven infria 

 denna sin föresats, innan han lade ned vandringsstafven 



