53 
Den gjennemgaaende Lyst, som Zoologerne have eller maaske rettere havde til at 
gjenfinde Menneskets fem Sandser i samme Antal og paa samme Steder hos alle Dyr, 
lader sig for Arthropodernes Vedkommende kun gjore for Synets og Smagens ikke for 
Horelsens, Lugtens og Folelsens Vedkommende. At Insekter kunne hore, derom kan ikke 
tvivles, og derom har man ogsaa ad experimentel Vei mange og gode Beviser; men hvor 
findes Horeorganerne? Indtil for et halvt Hundrede Aar siden havde man, som sagt, ingen 
Idee herom, inden Siebold'), «Uber das Stimm- und Gehörorgan der Orthopteren», Arch. 
f. Naturg., 10. Jahrg., 1. B., 1844, fremstillede Bygningen af disse Sandseorganer hos Græs- 
hopperne, som han vovede at tyde som Ore, uagtet samme Organer fandtes ved Roden af 
Bagkroppen og i Forskinnebenene og ikke i Hovedet”), hvor de dog «burde» have været, og 
hvor ogsaa mange Undersogere efter Siebold har villet legge dem, navnlig da i Antennerne 
(Lespes f. Ex.) Sidst er det forsøgt af Child, der dog har villet indskrænke det af ham 
saakaldte «Johnstonske Organs» Betydning som Horeorgan til Culiciders og Chironomiders 
Hanner, jfr. hans Afhandling, «Ein bisher wenig beachtetes antennales Sinnesorgan der Insekten 
mit besonderer Berücksichtigung der Culiciden und Chironomiden», Zeitschr. f. wiss. Zool., 
48.B., 1894. Dog var det en Trost, at det kun var et Par Oren, som Siebold tildomte 
Greshopperne, og denne Fordring om kun eet Par virkede vistnok lenge, efterat man 
rundtom hos Insekterne paa forskjellige Steder i Kroppen havde fundet Dannelser, som 
aldeles lignede Siebolds Horestifter (det var navnlig Leydig, der her som paa saa mange 
andre Steder i Zoologien, gik forud med Opdagelser og lagttagelser). Dog var det først 
Vitus Graber, som efter mange Afhandlinger og Svingninger ligefrem vovede at betegne 
Forekomsten af saadanne Horestifter, hvor de end fandtes, enkeltvis eller i Samlinger, som 
Oren, jfr. hans «Die chordotonalen Sinnesorgane und das Gehör der Insecten», Arch. f. 
mikrosk. Anat., B. XX og XXI, 1882, og navnlig Slutningen af samme. Uagtet jeg nu 
langtfra kan vere enig med Graber, og navnlig mener, at han overvurderer Betydningen 
af Horestiflerne, troer jeg dog, at han har Ret i, at man ikke kan bestemme Antal og 
Leie af et Sandseorgan, efter hvad Tilfældet er hos saa fjærnt staaende Dyr som Hvirvel- 
dyrene, og er man nodt til at antage, at Sandsenernerverne ikke nodvendigvis maa ud- 
springe fra Hjernen hos Insekterne, men ogsaa kunne udgaae fra Bugnervestrengen — og 
1) Det er egentligt Johannes Müller, hvem man skylder Udtalelsen om, at disse Organer muligt kunde 
være Oren, «Sollten diese Theile das Gehörorgan der Grylle sein», jfr. hans «Zur vergleichende 
Physiologie des Gesichtsinnes. Fragment zur Physiologie des Gehörorgans bei Gryllus [Poeeilurus] 
hieroglyphieus», 1826, p 439, med herhen horende Tegninger i hans 2 Aar yngre Afhandling, 
«Ueber ein eigenthümliches dem Nervus sympathicus analoges Nervensystem der Eingeweide bei 
den Insecten», Nova Acta Physico-medica Acad. Cas. Leop. Car. Nat. Curios, P. XIV, p. 107, 
Tab. IX. Fig. 41, Fig. 61 og Fig. 7. 
*) Vitus Graber, som har anstillet mange Experimenter med Insekternes Horenerve, tilskriver dem 
denne Sands, selv efterat de have mistet Hovedet. 
