162 60 
men jeg anser det, ifølge det Foregaaende, for utvivlsomt, at den sande Funktion (4 oi) 
er ligesom Z(v) forsvindende overfor Værdien af ¢(v) ved Dampformen, naar dennes 
Tæthed ikke er meget stor (®—o) meget lille) i Forhold til Temperaturen. Jo højere 
Temperaturen er, desto storre vil Tætheden kunne vere, idet Zalv) aftager med voxende 
Verdier af ¢ saavelsom af v. 
Af den Maade, hvorpaa Z(v) er dannet (ved andre Vædsker end Vand maa %(v) 
kunne dannes paa samme Maade som ved Vand), følger, at Z,(v) ved Verdier af v, der 
grænse op til ¢, maa med tilstrækkelig Tilnærmelse (for Vandets Vedkommende i hvert 
Fald ved << 100) kunne trade i Stedet for den sande Funktion (Env). 
Begge disse Egenskaber ved Z,(v) kunne udtrykkes mere bestemt saaledes: 
For t<¢, ur du(e) = Ze) — 0 eller forsvindende ved ((— dv) <v <(i+ do), 
og vedv>s = T+4, 
for Fer a h(v) — 0 eller forsvindende for v > Roden p i Ligningen (po) — 1 + 4 
— 0, idet « (Formel (33)) varierer fra 0 til 1 (ved ¢ = ©), p fra & til w. 
De to sidste Sætninger, der begge angaa Dampformen, kunne ogsaa, idet det, 
naar det skal vere tilstrækkeligt at tage Hensyn til det ideale Tryk y — f+¢:(v), mindre 
kommer an paa, at den absolute Verdi (p—y) af den bortkastede Del af Trykket p er 
lille, end paa, at Forholdet (p—y):y kan betragtes som forsvindende, udtrykkes saaledes : 
=) R 
Forholdet „kan ved Dampformen i Reglen betragtes som for- 
svindende, naar ved ¢<?#, Rumfanget v er>s (de mættede Dampes Rumfang ved 
Temperatur ?) altsaa, naar p er<f, og naar ved ¢>¢, Rumfanget v er > Roden p 
i vip) —1+a — 0, altsaa naar p er <f-d(p) <F- dl). 
Maximum af Forholdet:(y—p):y findes for saadanne Verdier af v 
ved Temperaturer, der ligge i Nærheden af &, og vil kun vere lidt større 
end 0,01 og ved voxende Verdier afVit—é)? hurtigt aftage til en ganske 
forsvindende Storrelse. 
Rigtigheden af dette simple Theorem, hvorefter man ved saa godt som alle Damp- 
tilstande, idet Rumfanget 9, som falder mellem v.0g w jo altid er meget lille, kun behover 
at tage Hensyn til det ideale Tryk y = f-gx(v), kan vel ikke strengt bevises, men kan 
gjøres i høj Grad indlysende, naar man vil gaa ud fra, at (p—y):y, som vi i (34)’ have 
sat — Z,(v):¢,(v), er forsvindende, naar Z(v):d.(v) er forsvindende, en Antagelse, som dog 
ikke behøves, naar enten ¢ eller v er = x, eller naar v er sammenfaldende med Roden 
i do) 1 + a — 0, idet da (p—y):y altid vil vere — 0. Af de forudgaaende Bereg- 
