67 239 
cum, — som man seer: Planter fra vore middelvarme Egne, der tildels endog ynde noget 
fugtig Bund. Desuden fandtes Bolgning hos nogle faa andre (Crucianella maritima, Acan- 
thospermum) og svagt hos f. Ex. Cakile maritima, Pectis humifusa, Portulaca oleracea og 
Chenopodium ambrosioides; de sidste tre voxe ogsaa paa dyrket Jord og andensteds, saa 
at de snarere ere Ubiquister end Halofyter. De mest udprægede Saltplanter synes ikke at 
have bugtede Vegge. At der er bugtede Vegge hos Juncus Gerardi, Remirea og 
Gramineerne er et andet Forhold; her er det en taxonomisk Karakter, der findes hos Arter 
af disse Familier paa de forskjelligste Voxepladser. 
Hudeellernes Ydervægge have i Regelen Middeltykkelse uden nogen stærk Kutinisering, 
hvilket stemmer med Lesages Resultater, navnlig gjælder dette om de udpræget sukulente 
Arter (saasom Batis, Sedum Anglicum, Heliotropium Curassavicum, Mertensia, Portulaca 
oleracea, Acicarpha, Sesuvium, Salicornia, Spergularia, Sueda o. fl.) samt om de Arter, 
der have tætte Dekhaar eller Blærehaar (Obione-Arterne, Atriplex farinosa og cristata, 
Tournefortia gnaphalodes, Sporobolus, desuden Lippia nodiflora). Tykkest er den hos 
Ipomea pes capre (hvor der er Porer i Inderveggene), Borrichia arborescens, Philoxerus 
vermiculatus, Euphorbia buxifolia og Paralias, Crucianella maritima, Alternanthera, 
Ernodea littoralis, Remirea, Teucrium Polium o. fl. Allertykkest og forstærket med 
Hypoderm er den hos Haloxylon Ammodendron. Alle disse tykveggede Planter ere Sand- 
planter, og naar man seer hen til, at kun den mindre Del af de haarlose, tyndveggede er 
Sandplanter, medens de fleste af disse ere Lerstrandsplanter, ligger den Slutning ner, at 
den tykke Hud er Udtryk for en Tilpasning til det til sine Tider meget 
varme og torre Sand, altsaa er en Xerofytkarakter, og hermed stemmer de utvivlsomme 
Xerofyters Bygning godt overens. I nogle Tilfælde erstattes Vegfortykning og Kutinisering 
aabenbart ved Voxdannelse og Dækhaar, men hos de mest sukulente Halofyter synes Hudens 
transpirationshæmmende anatomiske Midler ikke at være synderlig kraftige, formodentlig 
erstattes de af Safternes Saltholdighed. 
Dækhaar fandtes kun hos faa; de ere tæt stillede hos Tournefortia gnaphalodes, 
Teucrium Polium, Medicago marina og Malcolmia littorea, der alle ere udprægede Sand- 
planter, tildels Klitplanter, hvorfor den tætte Behaaring nærmest er at opfatte som en 
Xerofytkarakter, mindre tæt eller endog spredt hos Suriana maritima, Heliotropium 
fruticosum, Borrichia arborescens, Lippia nodiflora. Hos flere af disse, f. Ex. Lippia, ere 
de vist snarere Vandbeholdere end ægte Dækhaar, og Vandhaar ere de ogsaa i Begyn- 
delsen hos Obione-Arterne og Atriplex Halimus, senere blive de jo her, i indskrumpet 
Form, et fordampningshæmmende Middel (se Volkens I. c. og Warming 1). 
Høje, kegleformede og tykvæggede Papiller, der fra alle Sider bøje sig ind over 
og dække Spalteaabningerne, fandtes hos Euphorbia buxifolia og E. Paralias, desuden 
hos Sophora littoralis. 
31” 
