71 243 
(ligesom hos mange Xerofyter), tage til i Længde og i Vidde, i det Hele altsaa i 
Storrelse, jo nermere de ligge ved Bladets Midte. Dette findes ovenfor omtalt 
og delvis afbildet hos folgende (uden dog at være lige udpræget hos dem alle): Atriplex 
hastata, Halianthus peploides, Inula crithmoides, Suriana, Beta, Sueda maritima og 
fruticosa, Cakile wqualis, Crambe maritima, Heliotropium Curassavicum, Sedum, Haloene- 
mum, Spergularia, Obione portulacoides (Ex. fra Montpellier, se S. 208) — alle (paa Sedum 
ner) ægte Saltplanter med storre eller ringere Sukulens. Mindre fremtrædende er det hos: 
Cakile maritima, Conocarpus, Acicarpha, Silene Niewensis, Bupleurum tenuissimum, Poly- 
gonum maritimum, Scevola, Sesuvium, Zygophyllum album, Batis, der dog ogsaa for 
storste Delen ere rene Strandplanter, men ikke alle ere sukulente. Den eneste tidligere 
Afbildning, hvor dette findes fremstillet, er Heinrichers af Crambe (og mine, I), men 
selv kjender han intet til dets almindelige Forekomst hos Halofyter, der heri aabenbart 
have en Ejendommelighed, som skiller dem fra de fleste Xerofyter, navnlig dem med læder- 
agtige Blade, og som maaske kan opfattes som en begyndende Vandvævdannelse. 
Dette Bygningsforhold synes mig at tyde paa, at Turgescensen er stærkest i 
Bladets Indre, maaske fordi det turgescerende Stof (Saltet formodentlig) fortrinsvis tilføres 
eller kommer til at paavirke de indre Geller. I Almindelighed, hos andre Planter, tage Palis- 
sadecellerne snarere af i Længde indad til, end de tage til — hvilket maaske er en Folge 
af, at ogsaa Lysstyrken tager af indadtil. Her kommer aabenbart en anden Kraft til. 
Af de i det foregaaende nævnte Arter, hvis Palissadeceller tage af i Længde, jo 
nærmere de ligge ved Bladets Midte, kan nævnes: (10) Silene maritima. En Plante som 
Baccharis dioica, eller Borrichia arborescens, vil maaske ikke kunne anses for en ægte 
Halofyt, da dens Palissadevæv ikke har den omtalte Form. 
Det er hyppigt Tilfældet, at Palissadevævet ikke danner tydelige, regelmæssige Lag; 
man faaer nærmest indtrykket af, at Udviklingsgangen har været følgende: et oprindelig 
enkelt Cellelags Celler have delt sig ved 1—2 perikline Vægge, men i forskjellige Højder; 
der er derved fremkommet lodrette (radialt gaaende) Rækker snarere end Lag. Især er 
Lagdelingen uregelmæssig hos de sidst nævnte Halofyter. Naar jeg alligevel taler om to—tre 
Lag Palissadeceller, skeer det for den lettere Udtryksmaades Skyld. 
Armpalissader har jeg kun truffet hos Acanthospermum æanthioides (S. 187), 
der synes nærmest at være en Ugræsplante; denne Celleform passer næppe for Halofyter, 
maaske fordi den hos de fleste Arter er forbunden med store Intercellularer. 
Uensartet Palissadevæv. Sædvanligvis er Palissadevæv dannet af ensartede, cylindriske 
eller prismatiske, i hvert Lag omtrent lige store og lige klorofylrige Celler. De foregaaende 
Undersøgelser have vist forskjellige Undtagelser herfra. I nogle Tilfælde er Forskjellen kun 
ringe; snævrere og videre Celler ligge mellem hverandre uden at de ellers synes videre 
forskjellige (se f. Ex. Scævola, S. 210, Fig. 6,7). En videre fort Differentiering fremkommer 
