252 80 
Heinricher antager, at Skraastillingen ikke er fremkaldt ved en aktiv Vext- 
bevægelse af Palissadecellerne, men derved, at Bast og Hud strække sig og drage de 
passive Palissadeceller med sig. Hvilken Kraft eller hvilket Spil af Kræfter, der frem- 
skynder hine Vevs Vaxt, siges ikke, og Bevis for, at de virkelig aktivt strække sig, 
leveres ikke. 
Heinricher og Haberlandt henvise til, at Skraastilling forekommer især hos Blade, 
«bei denen die Lingsrichtung im Wachsthum besonders gefördert erscheint. (Solche Blatter 
besitzen dementsprechend eine mehr oder minder lineale oder lanzettliche Gestalt)» (Haber- 
landt III, S. 219). Men dette er jo en ganske irrelevant Bemærkning, naar der ellers ikke 
paavises det mindste om disse Blades Voxemaade, og navnlig naar der intet foreligger om, 
at den omtalte Skraastilling er opnaaet ved en sekundær Strækning af de anlagte Væv, 
og ikke den allerfjerneste lagttagelse, der viser, at de perifere Væv virkelig strække sig 
sterkere end de indenfor dem liggende. At Skraastillingen er stærkere paa visse Steder 
end paa andre, behøver ikke at antyde en forskjellig stærk Strekning af de andre Vev, 
men kan hidrøre fra, at disse paa forskjellige Steder træde mere hindrende i Vejen for 
Skraastilling af Palissaderne end paa andre. Naar Skraastillingen af Palissadeceller er 
sterkere paa Sydsiden end paa Nordsiden af samme lodrette Skud, skulde man allsaa efter 
de to Forskere anlage en ulige stærk Strekning paa de to Sider; — det ligger dog meget 
nermere med Pick at tænke paa en Virkning af det ulige sterke Lys. 
At Palissadecellernes Retning er den samme i Spidsen som ved Basis af de over- 
hængende Blade af Isolepis australis o.a. Arter (Haberlandt III, S. 223, og II, S. 260), er 
formodentlig en ganske naturlig Folge af, at Skraastillingen fremkaldes i det unge, endnu 
oprette Blad, og senere, i det udvoxne, naturligvis ikke kan forandres. 
Vigtigere er den lagttagelse af Haberlandt (II, S. 220), at Skraastillingen kan 
findes allerede i Blade, som ligge i Knoppen eller under Jorden; «von einer Orientierung 
der Palissadenzelle zum einfallenden Lichte kann hier selbstverständlich gar keine Rede 
sein», siger Haberlandt; dette er dog maaske ikke udelukket, om end ikke rimeligt; vi 
vide jo i Virkeligheden ikke, hvor vidt Lysets stimulerende Virkninger trenge ind. Men 
skulde Lyset ikke kunne naa ned til disse Væv, var det maaske ikke utænkeligt, at Skraa- 
stillingen er en fra Forfædrene overleveret Arv, at den i den Grad er blevet Bladets Natur, 
saa at Udviklingen nu foregaaer, selv om de oprindelig drivende Kræfter ikke endnu ere 
tilstede, og saa at den endog begynder i de ganske unge Blade. 
Jeg vil ingenlunde benegte Muligheden af, at andre Vævs aktive Strekning kan 
medføre Palissadevævets passive; det vilde være ulogisk at slutte, at naar Skraastillingen i 
visse Tilfælde og maaske oftest fremkaldes paa een Maade, at den da altid fremkaldes kun 
paa denne. Men jeg kan dog ikke undlade for det forste al gjore opmerksom paa en vis 
Modsigelse hos Haberlandt. Paa den ene Side antager han altsaa, at Baststrenge og tyk 
