908 86 
den sædvanlige Bladtype, idet deres Grønvæv, bortseet fra Stivelseskeden, er ret normalt; 
dernæst Pectis humifusa (S. 220), Portulaca oleracea (S. 224) og Atriplex farinosa (S. 229) 
som Exempler paa Overgangsformer, der staa Enderesultatet nærmere, idet der ligesom er 
en Kamp mellem Vandvævet paa den ene Side og Gronvævet paa den anden, hvorved dette 
trænges tilbage til Nerverne og formes mere og mere som Kranspalissader, idet de paa 
Siderne af Nerverne staaende endnu ikke helt have kunnet antage disses Natur. Sluttelig 
henvises til Arter som Philoxerus (S. 225) og til de mange af Volkens afbildede Cheno- 
podiaceer og Gramineer (se ogsaa ovenfor S. 228, 229—30), hos hvilke den hele Krans- 
typus er komplet uddannet og der intet Gronveey findes udenfor denne. 
Jeg har i det Foregaaende kun talt om de Stivelseskeder med Kranspalissader, der 
tæt omgive de enkelte Ledningsstrenge. Men der er ovenfor ogsaa omtalt et herfra noget 
forskjelligt Forhold, nemlig Stivelseskeder, der omslutte et sammenhængende, 
mægtigt Vandvæv, hvori Ledningsstrængene findes indlejrede, og som selv omsluttes 
af et enkelt, højt Palissadelag. Disse Fællesskeder ere omtalte hos Salsola-Typen (Grup- 
pen L, S. 216) og Haloxylon-Typen (Gruppen M, S. 217); men bortseet fra denne Forskjel 
er der fuldstændig Overensstemmelse mellem Grønvævene i de to Tilfælde, mellem Enkelt- 
skederne og Fællesskederne: Kornenes Mængde og stadige eller dog meget almindelige 
Forekomst som Stivelsekorn, og Palissadevævets Anordning i eet Lag Celler er ganske 
den samme. 
Ogsaa her findes der aabenbart Former, der danne en Overgang fra den normale 
Stængelbygning til den usædvanlige Halozylon-Type, f. Ex. Salicornia-Typen (S. 215). 
I en Række Tilfælde danne Stivelseskederne og Kranspalissaderne ikke en sluttet 
Ring, men gjennembrydes af klart Væv (Vandvæv). Ved Fællesskederne opnaaes derved 
en Forbindelse mellem det indre Vandvæv og Huden, der jo formentlig ogsaa er et Vand- 
væv (saaledes hos Salsola Kali; se S.217). Med Hensyn til Enkeltskederne er der at 
skjelne mellem, om alle Nerveskeder gjennembrydes eller kun Skederne om de store 
Nerver. Det første findes saa vidt jeg har seet hos en Række Chenopodiaceer, og jeg har 
altid fundet Gjennembrydningen ud for Leptomdelen selv hos de svageste Nerver; det seer 
derefter ud, som om en direkte Forbindelse mellem denne og det klare Væv udenfor var 
af Vigtighed. De stærkere Nervers Skeder kunne gjennembrydes ogsaa paa Oversiden. 
(Sammenlign hermed en Del Figurer hos Volkens (l).) Det sidste finder Sted hos de andre. 
Her ere alle smaa Nerver, hvis Tværsnit er kredsrundt, helt omgivne af Stivelseskede 
og Palissadevæv, medens de store, i Tværsnit elliptiske eller ægdannede Nerver kun paa 
Siderne grænse op til Skeder og Grønvæv, men enten opad eller nedad eller baade opad 
og nedad støde op til klart Væv, der sætter Ledningsvævet i direkte Forbindelse med 
Hudvævet. Hos mange Cyperaceer trænge Karrene Stivelseskedens Celler til Side og støde 
direkte op til Styrkeskeden (Fig. 30, Remirea). 
