2. Hyalæa Lam. 
Hyalea. Lamarck, Syst. d. Animaux s. vertèbr. (1801), p. 139. 
Cavolina. Gioeni, Descrizione di una famiglia e d’un nuovo genere de testacei trovasi nel littorale de Catania. 
Napoli 1783 4to (fide Abildgaard i: Skrivter af Naturhist.-Selsk. 1. Bd. 2. Hefte, p. 173). 
Inel. Diacria Gray, Pleuropus Eschsch. 
Det mest karakteristiske ved Skallen hos de mere typiske Medlemmer af SI. Hya- 
lea (Undtagelserne se nedenfor) er folgende. Over- og Underlebe — disse regnede fra 
Skallens forreste Ende til en Linie trukken mellem Mundingens Yderhjorner — er over- 
ordentlig stærkt udviklede, udgjor næsten hele Skallen, idet den bageste Del af denne, — 
i Beskrivelserne sædvanlig betegnet som Endetornen —-, er meget afsmalnet og kort, 
sædvanlig meget kortere end Leberne; den forreste Del af Skallens Sidekanter (smlgn. Cleo- 
dora) er rettet omtrent lige ud til Siden (ikke fremefter og lidt udefter som hos de fleste Ar- 
ter af Gleodora s. str.). — Mundingen er meget bred, men stærkt indsnevret, dens mediane 
Parti dog videre end dens laterale Dele, der er snevre Spalter og som er rettede lige bagud. 
Disse snevre Sidespalter er næsten helt sondrede fra den mediane Del af Mundingen, 
idet der ved deres forreste Ende findes en Tand paa Underlæbens Rand, som passer ind 
i en Grube paa Randen af Overlæben; denne Grube er hos H. 4-dentata aaben udadtil, hos 
de ovrige Hyalæer, hvor den nævnte Indretning — som vi betegner som Laasen — findes, 
er den kun aaben nedadtil. — Underdelen af Skallen er stærkt hvælvet (saavel fra højre til 
venstre som forfra bagtil), særlig fortil: den brede, afrundede mediane Længdekjel, som 
findes hos Cl. cuspidata og andre, er her meget stærkt udviklet og indtager næsten hele 
Undersiden. — Underlæbens forreste Rand, mellem Laasene, er kraveformig ombøjet. Over- 
læbens forreste Del er sædvanlig bøjet mere eller mindre stærkt ned foran Mundingen. 
Fra det givne Billede afviger dog nogle af de til Slægten Hyalæa henferte Former. 
Saaledes H. trispinosa, hos hvilken «Endetornen» er kraftigere udviklet, Sidekanterne rettede 
skraat fremefter og udefter (endog mindre stærkt udefter end hos Cl. cuspidata), Sidespal- 
terne rettede skraat bagud og mindre skarpt sondrede fra den mediane Del af Mundingen, 
idet Laasen kun er antydet, ikke udviklet, Undersiden af Skallen mindre stærkt hvælvet. 
Fremdeles de mærkelige fladtrykte Former /. longifilis, rotundata og lævigata, som navnlig 
afviger ved Mangel af Laas og ved Undersidens Fladhed"). 
løvrigt bemærkes om Hyalæa-Skallen følgende. Overlæben er altid, ligesom hos 
Cleodora s. str., længere — ofte meget længere — end Underlæben. Mundingens (Side- 
spalternes) bageste Hjørne, Sidehjørnet, er ofte trukket ud i en Torn, Sidetornen, 
der dog aldrig naar nogen meget betydelig Længde (længst hos H. trispinosa). Den bageste 
’) Om disses, saavelsom H. trispinosa's, systematiske Stilling se den specielle Fremstilling. 
