Hvirvel. Rygfinnen støttes af 5, Galfinnen af 3 Straalebærere, der gribe ind mellem Apo- 
fyserne paa den 11te— 13de Hvirvel. Ingen af dem udmærker sig ved sin Størrelse saaledes 
som den forste af Gatfinnens Straalebærere hos Ceratias. 
Hovedskallen har ikke alene en lignende Sammensætning af bruskede Dele, der 
tilhøre Chondrokraniet, og af tynde fibrose Benplader, som dels ere dannede i dette og paa 
dets Bekostning, dels parastotisk udenom det, men, i det mindste sel fra Siden, en lignende 
Konfiguration, hvorimod det navnlig set ovenfra tager sig helt anderledes ud. Grunden 
dertil er, at istedenfor den snevre og delvis lukkede Rende, hvori hos Ceratias Pandeduskens 
Straalebærer har sit forskydelige Leje, har den her, til Dels i samme Øjemed, en aaben, 
meget dyb og bred Indsænkning. Den nævnte Straalebærer kan beskrives som dannet af 
en horizontal, cylindrisk Del — der strækker sig fra Nakken, hvor dens bruskede Spids 
ved Baand er fæstet til Hovedskallens ligeledes bruskede Nakkedel, lige til dennes Rostral- 
parti, hvor Pandeduskens Benstraale ved Baand og Ledflader er forbundet med dens for- 
reste Ende, — og en fra denne trindere Del lodret nedstigende Kam, hvis Omrids 
dannes af en Buelinie, der svarer til den hule Bundlinie i Indsenkningens Midte. Medens 
selve Straalebæreren har den sædvanlige fibrolaminøse Struktur og Konsistens, har Pande- 
duskens tynde, fladtrykte (forfra bagtil), mod Enden smalt spatelformet udvidede Støtte eller 
Straale en fastere Bygning og mere elastisk Beskaffenhed. Breden af den omtalte Ind- 
sænkning er størst mellem Issetornene, omtrent to Tredjedele af hele Hovedskallens Længde; 
fortil, over Rostralpartiet, har den kun en Tredjedel af Breden bagtil. Paa Afbild- 
ningen røber denne Indsænkning sig egentlig kun derved, at man gjennem den gjennem- 
brudte Øjehulevæg ser et Stykke af Pandeduskens Straalebærer. 
Hvad det foreliggende Præparat ellers har givet mig Lejlighed til at oplyse om 
Hovedskallens Bygning, er i Korthed følgende"). Paa det svage og tynde Parasphenoideum, 
der strækker sig i næsten hele Hovedskallens Længde paa dens Grundflade, hviler bagest 
Undernakkebenet (1) og foran det de store Fjældben (8); ovenpaa Undernakkebenet ses 
de anselige Sidenakkeben (Æxoccipitalia) (2), der ogsaa her ved en brusket Forlængelse 
træde i Forbindelse med den første Hvirvel; og over dem igjen, stødende sammen i Midt- 
linien og lukkende Kraniet foroven, samt begrænsende Indsænkningens bageste Del, de ikke 
mindre anselige Binakkeben (Paroccipitalia) (3). Paa hver Side af dem dannes Kraniets 
mest fremspringende Sidedele af Ydernakkebenene («.Vastoidea») (5) i Forbindelse med 
Tindingbenene (Zemporalia) (7), der næsten kunde synes med dem kun at udgjore én Knogle, 
!) Tallene vise hen til Figurerne af Ceratias- Skelettet i min ældre Afhandling, i hvilken de enkelte 
Knogler ere betegnede med de anførte Tal saavel i Texten som i Figurerne. Da den der brugte 
Terminologi i enkelte Tilfælde er fravegen, ville Tallene lette Jævnførelsen. Til Undskyldning for 
mulige Ufuldkommenheder i Redegjørelsen for Kraniets Bygning maa tjene, at det maatte skaanes 
saavidt muligt for at bevare Skelettet helt 
