23 307 
om denne Sag siden Eschrichts delsvis posthume Bidrag bleve offentliggjorte, med en 
eneste Undtagelse. Den sidste Forfatter, som har ydet Bidrag til Orca-Spargsmaalet, er 
nemlig P. Fischer, som i sin Afhandling om det sydvestlige Frankrigs Hvaldyr henforer 
en ved Bordeaux i 1876 fanget Spækhugger — en ung Han, 3250" lang, med 51 
Hvirvler og 11 Ribben, de 5 første Brysthvirvler med dobbelt Artikulation — til « O. Duha- 
meli Lac.», med hvilken han identificerer Lilljeborgs « O. Schlegelü» og Malms « O. minor». 
Han karakteriserer den ved «rostre court, intermaxillaires dilatés en avant» i Modsætning til 
O. latirostris: «rostre court, intermaxillaires à peine dilatés en avant», til hvilken de to i 
«Osteographie des Cétacés» afbildede Hoveder fra Frankrigs Vestkyst vilde here, hvor- 
imod det belgiske og det fra Cette vilde falde ind under O. Duhamel. Han frem- 
hæver imidlertid, at de tre overensstemmende Kranier fra Ostende, Cette og Bordeaux 
tilhore yngre Dyr, og at det vel var muligt, at de ved at voxe til vilde omdanne sig til 
«O. latirostris». Som en tredje Type opstilles ©. stenorhyncha- O. Eschrichtü: «rostre long, 
maxillaires étroits, intermaxillaires légèrement dilatés en avant, très retrécis à leur partie 
moyenne»; den opfattes som en nordlig Form i Modsætning til O. latirostris (og O. Duha- 
meli), der skulde være sydligere Former. Det bemærkes dog, at den af von Friesen 
beskrevne unge lavfinnede Han, der i Fysionomi og Farvefordeling stemte særdeles godt 
med den bordeauxske Hun, afveg meget fra denne ved Kranieformen, havde en lang Snude- 
del, særdeles smalle Mellemkjæveben osv. og i det hele nærmede sig til O. stenorhyncha 
og ©. Eschrichtü. Han er derfor tilbøjelig til at tro, at Orca-Hannerne ere bredsnudede, 
Hunnerne smalsnudede (det omvendte er Tilfældet hos Delphinus og Tursiops), men ind- 
rommer, at det hele Arts-Sporgsmaal for Orca’ernes Vedkommende endnu er dunkelt. Sand- 
heden af denne Bemærkning kan oplyses derved, at medens P. Fischer, som vi have set, 
identificerer ©. stenorhyncha og O. Eschrichtii og opfatter dem som én Form i Modsetning 
til O. latirostris, identificerer Malm (I. ¢.) ©. stenorhyncha Gr. med ©. gladiator, men der- 
imod O. latirostris Gr. med O. Eschrichtü. Efter mit Skjon har han Ret i det første, men 
neppe i det sidste. 
I Aaret 1872, den 27de September, fangedes tre Spekhuggere: en Han, en Hun 
og en Unge af Hunkjon ved Klitgaard i Limfjorden, ikke langt fra Nibe; Skeletterne af 
dem alle tre kom i Museets Besiddelse; af det største Individ, Hunnen, som blev forevist 
her i Byen, blev der endvidere udført en god Tegning. Jeg ansér det for rigtigst foruden 
denne (Tab. I.), at meddele her de ved samme Lejlighed tagne Maal af denne Hun-Spek- 
hugger saa vel som de Optegnelser om Farvefordelingen osy., som jeg har fundet mellem 
de her paa Museet beroende cetologiske Dokumenter, under Reinhardts Haand. 
1) Cétacés du sud-ouest de la France. Actes de la Société Linnéenne de Bordeaux. Vol. XXXV. (1881), 
pp. 176—85. 
