43 485 
vejledende til at finde Slægtskabet, nemlig den ofte paapegede ejendommelige Bygning af 
Ovariets Væg; men hidtil har jeg dog intet Tilknytningspunkt fundet, uden — hvad jeg ber 
tilføje — for øvrigt at have anstillet særlige Undersøgelser for at finde det. Hvor vidt Æg- 
genes Ejendommeligheder kunne vejlede os, har jeg heller ikke endnu faaet undersøgt. 
Holder jeg mig altsaa til Blomsten, synes det mig, at den særdeles godt kan repræ- 
sentere en degenereret Saxifraginétype: de ejendommelige Livsforhold have medført, at de 
Dele i Blomsten forsvandt eller omdannedes, som staa mest i Forbindelse med Bestøvnings- 
maaden, nemlig Blosterets, medens selve Befrugtningsorganerne bleve mindre paavirkede 
heraf. De ejendommelige Livsforhold medførte endvidere Hylsterdannelser om Blomsterne 
og disses Nedsænkning i Gruber, og at Skuddene bleve stærkt dorsiventrale, hvilket ogsaa 
faar sit Udtryk i den hos mange Arter stærkt ensidige Udvikling af Androeceet. 
Men den vegetative Bygning bør heller ikke lades ude af Betragtning og har 
for mig været et meget væsentligt Moment. Baillon kalder Podostemaceerne en «type 
amoindri» af Caryophyllaceerne «med afvexlende Blade og endestillede Blomster». Allerede 
her er dog en Afvigelse fra Caryophyllaceernes Type og det en meget væsentlig, om vi end 
hos Udløberne fra de mest typiske ogsaa finde den, nemlig Bladenes Stilling. De ægte 
Caryophyllaceer have strængt modsatte Blade, men de mest typiske Saxifraginer håve spredte. 
Dertil kommer imidlertid selve Bladbygningen: Caryophyllaceerne og alle deres 
Frænder have udelte Blade, og Axelblade ere meget sjældne; forekomme de, er det under 
andre Former end hos Podostemaceerne. Disses spredte, ofte gjentagne Gange delte 
eller indskaarne Blade med store Skededele og med Stipulardannelser af forskjellig Form 
peger langt tydeligere hen. paa Saxifraginer og, om vi kaste Blikket videre, paa de fra disse 
vistnok udstraalende Rosiflorer end paa Caryophyllaceer. 
Til sidst maa Forgreningen nævnes. Den er, efter hvad jeg hidtil har fundet, 
hos Podostemaceerne kvastformig. Det samme er Tilfældet med Caryophyllaceerne og med 
mange Saxifraginer, f. Ex. selve Saxifraga. 
Om man nu i Tanken vil sammenligne en Podostemon med en Saxifraga, vil man 
altsaa hos begge finde spredte Blade med udvidede Skededele og indskaarne Plader; kvast- 
formig forgrenede Stande eller kvastformig Forgrening i det hele; fri Pistil (hos i alt Fald 
nogle Saxifrager), 2-tallig og 2-rummet, delvis Apokarpi, nemlig med frie Grifler eller frie 
Ar uden Grifler, meget talrige anatrope Æg paa den midtstillede Placenta og ret Kim. Af- 
vigelserne derimod, saasom at Podostemaceerne have Bladstillingen ‘/2, at Skuddene ere 
dorsiventrale, Skuddenes Oprindelse fra Rodderne og disses gjennemgaaende mærkelig store 
Rolle, samt de anførte Reduktions- og andre Forhold ved Blomsterne synes mig helt at 
kunne forklares af rent biologiske Grunde, nemlig Podostemaceernes Tilpasning til Ophold 
i stærkt strømmende Vande med Klippebund. 
60* 
