IV 



nhiq puin friihtä). Men i Ijudbildningen och böjningsformerna år olikheten mellan 

 de karelska och jämiska dialekterna och öfcerensslämmelsen mellan dessa sednare inbör- 

 des ännu mer påfallande. Jag tager mig friheten att göra läsaren vppmärksam pä nå- 

 gra af de mest framstående egenheterna i dessa sednare, dervid görande den anmärk- 

 ning, att- Tavastländskan genom långvarig och tät beröring med Karelskan äfvensom 

 genom finska skriftspråkets inflytelse, hvilket redan i sin begtjnnelse upptagit mycket mera 

 karelska elementer än man vanligen tillstår, förlorat en mängd af de gemensamma jä- 

 miska kar aktersdragen, något som i ringare mån äfven är fallet med Wotiskan, ehuru 

 Ml en del af andra orsaker. 1 Wepsiskan och Estniskan deremot återfinnas de i sä 

 mycket större renhet. 



Det är i synnerhet i läran om vokalerna som de jämiska dialekterna skilja sig 

 från de karelska. Här visar sig först och främst, att de förra icke utbildat eller ock 

 redan bortkastat vokalharmonin. Denna hörnsten i de finska och turkiskt-tatari- 

 ska språkens ljudsystem saknas alldeles i Estniskan och Wepsiskan, i Wotiskan är den 

 ej konseqvent genomförd, förekommer deremot i Tavastländskan. Vidare är frånvaron 

 af de tre karelska diftongerna uo, yö, ie lag i de tre förstnämnda dialekterna, hvilka 

 ersätta dem med de långa, o, ö, é, en företeelse så myckel märkvärdigare som dessa 

 diftonger icke heller anträffas i Tavastländskan, hvilken munart ersätter dem med ua, 

 yä, ia eller iä (se härom tidskriften Suomi, årg. i85i sid. 5i och årg. i85i sid. 

 HOJ. Såväl vokalharmonin som nämnda diftonger har man dock af okunnighet eller 

 bristande iakttagelse tillskrifvil Estniskan, med hvilken rätt, synes af det nyss sagda. 

 Och slutligen är vokal-elisionen en för de jämiska dialekterna och i synnerhet Est- 

 niskan och H^epsiskan, i mindre grad äfven för Pf'otiskan och Tavastländskan, egen- 

 domlig företeelse. Den sker vanligast i utljudet, sålunda att i nominativ slutvokalen 

 bortkastas ur alla trestafeiga ord och ur sädana tvästafviga, i hvilka förra stafvelsen 

 genom lång vokal eller position är gvantilativt läng (hvaremot sådana tvästafviga ords 

 uttjuds-vokal, i hvilfca förra stafvelsen är gvantilativt kort, förblir orubbad). Böjnings- 

 åndelsernas vokaler äro i alla slags ord underkastade samma utstötning. Men äfven i 

 inljudet förekommer en sådan elision mycket ofta i Estniskan och Ti epsiskan, mera 

 sällan i ff^otiskan och Tavastländskan; sd t. ex. heter afwepsiska ordet sanged, tjock, 



