4 A. /intqrisT 



velsens vokal i ordet hören. Men hos personer, hvilka genom beröring 

 med Finnarne eller på nagol annat salt förlorat det genuina uttalet, höres 

 vid uttalandet af dessa långa vokaler ett svagt förljud liknande u, ü, 1. 

 Dock är det derigenom uppkomna ljudet ännu så långt ifrån att vara en 

 af de skarpt markerade finska diftongerna uo, üö, ie, att jag alldeles icke 

 tvekar att förneka dessa diftongers tillvaro i en oböjd, ursprungligen \vo- 

 tisk ordstam. 



§ 10. Deremot höras två af dessa diftonger, neml. uo och ie, i 

 detta språk lika tydligt som i Finskan uti följande tvänne fall. 



1) Då genom konsouant-elision e eller ê sammanstöter med e eller 

 é, och o med o eller o, sammandragas de sålunda sammanstötande voka- 

 lerna till ie och uo ; t. ex. af wesi, vatten^ lesi, härd, koto, hem, blir ge- 

 nitiv: (vree') Avie', (lêê') lié', (koô') kuô'. 



2) I lånade ord förekomma de två nänmda diftongerna också gan- 

 ska hörbart; såsom i: gnieda, brun häst, r. rH'fe/\OM, wiesti, budskap, r. 

 B'tcTb, tuos , också, r. Toa;c. 



C\ 11. Diftongerna förekomma ursprungligen endast i ordets första 

 stafvelse. De med i slutande diftongerna (ai, åi, ei, oi, öi , ui, üi) före- 

 komma dock äfven i inljudet, men då de anträffas i utljudet , hafva de 

 uppkommit genom ellsion af en vokal, vanligen a; t. ex. lehtoslkko, löf- 

 hÖg, inf. plur. lehlosiUkai i st. f. lehtosikkaja, laulaja, sångare, inf. plur. 

 laulajei i st. f. laulajeja. — I alla andra fall, då tvänne vokaler, som ej 

 äro af samma slag, sammanslöla längre fram i ordet än i första slaf- 

 velsen, bilda de ej diftong; t. ex. lapautunu, bogad, bör uttalas fem- 

 stafvigt. 



