g /]. Ahlqvist 



Â 22. f^okalfÖrlängniiig. Då ii i iiiljudet framför s eller t sainl i ul- 

 Ijudetaf alla nominal- och Je flesta verbal-former blifvit elideradt (se \\ (30), 

 blir den nästföregående vokalen, om den icke är lång eller diflongisk, förlängd; 

 t. ex. tiisi, Jk^i JLan-'P, kàsa, mec/, semétä, /ro, kala', ßskonti, oimeto', o/jck- 

 äff söti, det a t a; i stället för: tunsi, kansu, semenlä, kalau, onneton, sötin. 

 Anmärkn. Spår af en sådan vokal förlängning förekomma äfven i 

 Finskan* så har det svenska ordet /acta, vid upptagandet till delta språk, 

 i en del dialekter öfvergått till Innkku, i en annan äter till luukku. 



Enk/a voka/nr.s förändringar i ut ljudet. ^ 23. 1) a framför ett 

 tillkommet i uti i)lural af tvåstafviga nominer öfvergår till ö, om förra 

 stafvelsens vokal är o, o eller u, eller om någon af dessa ingår deri såsom 

 den föna vokalen i en diftong; t. ex. af rokka, soppa, kowa, härd, sopa 

 (obrukl. i sing.), klädesplagg, pulma (obr. i sing.), brÖltupp, kuja, gata, 

 moiza, gods, kuiwa, torr, blir infinitiv plur.: rokkoja, kowoja, söpoja, 

 pulmöja, kujoja, mùizùja, kuiwöja. 2) a öfvergår i alla öfriga två- samt 

 flerstafviga nominer framför plural's i till o; t. ex. påta, kruka, kagra, 

 hafra, jalka, fot, silla, brygga, wiha, /lat, lauta, bord, kapnsta, kä/, 

 kattila, gryta, wasara, lia/nnuire, hafva i inf. plur. patoja, kagroja, jalkoja, 

 siltoja, wihoja, lautoja, kapustoja, ivattiloja, wasaroja. — Undantag från 

 denna re^el göra endast substantiva acloris på -ja, i hvilkcn ändelse a 

 framför plural's i öfvergår till e; t. ex. kantaja, bärare, inf. plur. kan- 

 tajeja, laulaja, sångare, inf. yhn: laulajeja, 



3) a i alla verbstammars utljud öfvergår framför passivi ändefse 

 (ta, ta) äfvensom framför atledningsändelsen för verba factiva -la (tä) 

 till e; t. ex, wotan, J^ig ta^.r, prEtteril. pass. wötetti, det logs, polan, 

 jag brinner, pöletan, jag branner. 



