IVotisk Grammatik. 9 



4) a uti tvåslafviga verber, i hvilkas förra slafvelse någon af vo- 

 kalerna o, o eller u iche ingår, förvandlas framför prateritiv's i till o; 

 t. ex. anta, gifva, antöi, /utn gaf, walà, gjuta, waloi, htin gjöt, malisa, 

 betala, mahsöi, han betalte, kaiwâ, grafva, kaiwoi, han grcifde, alka, 

 börja, alköi, han började. — Om det härvid förekommande i bör anmär- 

 kas, att det, ehuru prateritiv's characteristica, höres alls icke i detta slags 

 verber, såsom fallet dialektvis äfven är i Finskan, t. ex. anto, walo, kaiwo, 

 i stället för de regelrättare: antoi, waloi, kaiwoi. 



5) a i sådana tvastafviga verber, uti hvilkas förra stafvelse i ensam 

 utgör vokalen, öfvergår till u framför prseteritiv's i; t. ex. irnâ, gnägga, 

 irnui, gnäggade, tilkka, droppa, tilkkui, droppade. 



Anmärkn. Efter förhållandet 1 Finskan vore man frestad att tro, 

 att dessa praeteritiver hafva äfven praesentatlver på -u: irnun, tilkun. Men 

 detta är dock icke fallet, och af verber på -u ändas dessutom i W^otiskan 

 prcEteritiv på -si (se ^ 116). 



§ 24. 1) ä öfvergår i sådana tvastafviga subst.intivers iitljud, 

 hvilka i förra stafvelsen hafva diftongen ei, framför plural's i till o; t. ex. 

 einä, hÖ, inf. plur. einoja, seinä, vägg, adess. plur. seinoila, leipä, bröd, 

 iness. plur. leiwoiza. 



2J ä förvandlas framför afledningsändelser, som börja med k, till 

 a; t. ex. emakko, sugga, Wenakko, Ryssinna, nenakas, atyfmunt, af 

 stamorden: emä, moder, Wenä (^obrukl.) , Ryssland, nenä, näsa. 



§ 25. 1} e uti nästan alla tvastafviga nominal-stammars utljud 

 har i nominativ öfvergått till i, men i alla öfriga kasus återkommer e. 

 Undantag härifrån, i Finskan endast två (neml. orden: itse, sjelf och 



2 



