Wotisk Grammatik. 19 



fungar, rauta, jern, ablal, rawwalta, af jernet, röuta, kiila, iness. roiv- 

 ■waza, / kdUiii, MjvlVÅ, ßnna, praes. \6yvyv'àn, jag ßiincr (se ^§ 17 och 20). 



3) förvexUng af lab'uil med guttural: framför s öfvergår p till h; 

 sålunda hafva de finska: lapsi, kypsi, lypsää i VVotiskan öfvergått till: 

 lahsi, harn, c iihsi, mogen, liihsä, mjölka. 



4) fÖrvexling aj labial med dental: m ölVergar framför t till n 

 hvilket n dock i flerslafviga ord bortkastas (se § 60. 1); t. ex. lumi, sno 

 inf. (lumela, lumta) lunta, siiti', (stam siiäine , hjerta, inf. (siiametä 

 siiamta, siiantä) siiatii. I auljudet öfvergår m också stundom till n, såsom: 

 nolepat, båda, i Finskan niolemmat, Mlkilta, det ryska Hbrbt'b, Mîkkula, 

 det ryska HHRO.iaQ. I utljudet öfvergår rn i noniinativ till n, hvilket 

 dock (enligt § 60. 2) ellderas; t. ex. af stammarna onnettoma, sormettoma, 

 seitsemä, kahehsama bli nominativerna: löiuietom, sörmetom, seitsem, ka- 

 hehsam; önneton, sormeton, seitsen, kahehsan) dnneto', olyckliga sdrmetô', 

 fingerlos, seitsê', sju, kahehsâ', åtta, 



Elision. § 55. k blir elideradt i verberna nahä (stam näke), se 

 och tehä (stam teke), göra, 1 praesentativ och praeteritiv, hvilka lyda: naen, 

 jag ser, teen eller tien, jag gör, näin, jag säg, tein, jag gjorde. 



§ 56. 1 har mycken benagenhet att bortfalla, i synnerhet i verbets 

 inljud. Några lagar synes språket härvid icke iakttaga, utan beror det af 

 den talande att bortkasta eller bibehålla 1; så heter det ömsom: juttelen 

 och jutten, jag berättar, wdittelen och woiltén, jag brottas, wottelen 

 och wötlen, jag tager ofta, tulen och tuen, jag kominer, ölen och den, 

 jag är. Företrädesvis synes detta bortkastande af 1 ega rum i den ne- 

 kande konjugationen; såsom: eb tue, /lan kommer icke, eb de {^vanligen 

 bde, också bdle^, han ar icke. Denna uteslutning af 1 förekommer också 



