I 20 A. Â H L qr i s T 



i Finskan, dock endast i de två sistnämnda verberna; snlunda stlges i slAI- 

 let för tulen dialektvis: tunn, och i st. f. ölen: oon, oun, uon. 



§ 57. r bortfaller sliindom i ntljiidet, snsoni i ordet sözar, .syster, 

 som äfven heter suza. 



§ 58. c' elideras i nominativ af ordet riiis, riicî', råg, ehuru det 

 enligt regeln borde der heta rüd'is. 



§ 59. 1) t elideras, då det står mellan två vokaler, som icke aro 

 de ofvan (^ 46^ nämnda; t. ex. påla, kruka, nom plur. (paat) p;1t, nato, 

 svägerska, nom. plur. naot, cütü, svåger, nom. plur. (ciiiit) eût, jâti, 

 hingst, nom. plur jait, pâsi (stam pâte), flat sten, nom. plur. pâet, cäsi 

 (stam cate), hand, nom. plur. cäet, pitä, hålla, praes. piän, jag håller, 

 praet. (piin") pin, ja£; höll. 



2) t efter h bortkastas; t. ex. tahtoa, vilja, praes. tahon, jag vill, 

 stam ahtere, nom. aher, gäll, pihta, skuldra, nom. plur. pihat, uhtoa, 

 skölja, praes. uhon, jag sköljer. Men i Herstafviga verber förblir t efter 

 h oförandradt ; t. ex. luiohtâ, förgäta, praes. iinohtàn, jag jÖrgäter, praet. 

 iinohtin, jag förgät. 



§ 60. n elideras såväl i inljudet som utljudet, hvarvid den före- 

 gående vokalen, om den icke år lång eller diftongisk, blir förlängd; 



1) i inljudet, framför s och i Herstafviga ord äfven framför t; t. ex. 

 tuntea, känna, praet. (tunsi) tûsi, han kunde, kasa, med i st. f. kansa, 



h. 



süätä i st. f. siiäntä, hjerla, sèmêta i st. f. sementä, frÖ, af stammarna: 

 siiame, semene. Men i tvåstafviga ord cjvarstår n framför t oförandradt; 

 t. ex. unta, sömn, lunta, snö, af stammarna une, lume. 



2) i utljudet, öfverallt i nominernas böjnings- och harlednings-an- 

 delser och äfven i verbets passiv och nominal-modi ; t. ex. gen. kala', 



