26 A. A HLQV i s T 



lintua. Orsaken hiirllll bör sökas i den egenhet hos språket, att ef låta en 

 sednare staf velse i ljudstyrka öfvertralFd den föregående. Om t. ex. infi- 

 nltiv's ändelse 1 sin helhet blifvit lagd till fören/inuida stam lintu och in- 

 finitiv af detta ord skulle heta lintuta, vore sista stafvelsen fullkomligt lika 

 stark som den mellersta, och blefve genom den eufoniska accenten, som 

 hvilar på denna slafvelse, i sjelfva verket starkare än den förra. Men då 

 detta strider emot språkets genius, förlorar ändeisen här sin konsonant och 

 infinitiv af det ifrågavarande ordet blir sålunda lintua. För samma ända- 

 måls uppnående eger Wotiskan äfven ett amiat medel, som ej förekom- 

 mer i dess systerspråk Finskan. Infinitiv's ändelse blir neml. oafkortad 

 tillaad till stammen, men för att gifva andra stafvelsen större styrka än 

 den sista eller ändeisen har, blir bindevokalen förlängd, och det beror helt 

 och hållet af den talandes godtycke, hvilkendera formen han vill begagna. 

 Sålunda kan infinitiv af orden lintu, kala heta antingen: lintua, kala eller 

 lintuta, kalàta. Deremot kan detta icke inträffa i en-, tre- eller flerstaf- 

 viga ords sing., i hvilka harmonin mellan stafvelserna genom infinitiv's 

 hårda ändelse ej konmier i fara. I plural bibehålles infinitiv's ändelse 

 ofärändrad uti enstafviga och en del af tvåslafviga ord, men i en annan 

 del af de tvåstafviga och i alla fierstafviga bortkastas denna ändelses t. 

 Vi skola på sitt ställe uppgifva dessa olika förändringar af infinitiv's 

 ändelse. 



j 72. Illativ's i sing, ändelse för enstafviga ord är -h- jemle den 

 vokal upprepad efter -h-, som närmast föregår detsamma. V id tilläggan- 

 det af denna ändelse förkortas ordets långa vokal, och om denna är u, 

 iår ändeisen icke u, utan ö; sålunda blir illaliv sing, af må, jord, so, 

 kärr, b, natt, maha, soho, öhö, men af pu, träd, su, mun, blir den puhö, 



