50 A. A HLQVI ST 



1 den klass, hvartill livarje af dem enligt sin bindeslafvelses beskalFenhet 

 hörer. Mû deklineras i första klassen, med nndantag af genitiv plur., der 

 det har munne'. Nulepat /ir ett komparativ pä samma sätt som det mot- 

 svarande finska molemmat och deklineras såsom llerstafviga komparativer. 

 Ühsi i betydelsen af det. sam ma böjes endast i singnlar, för öfrigt regel- 

 bundet. Köikki, gen. köiké', böjes såsom ett nonien på -e, med undan- 

 tag af nominativ plur., som det har lika med nominativ sing. Juka är 

 indeklinabelt. Uti eb cencäi och eb micäi är stafvelsen cä (äfven ka, i 

 Finskan ka, kä) en numera betydelselös anhangspartikel och i uti slutet 

 är det förkortade ki, som stärker negationen. Dessa ord böjas regelbun- 

 det, sålunda att c en och mi deklineras och cäi efterhänges. Endast infi- 

 nitiv gör häri ett undantag, i det den bortkastar enklitlkan cä och anta- 

 ger dubbel ändelse, den ena framför, den andra efter partikeln -i, alltså: 

 (ce-tä-1-tä, mi-tä-i-tä) c etäitä, mitäitä. 



//. Verbet. 



^ 101. Verbets slam fuines i sin renhet uti den nekande konju- 

 gationens praesentativ ; t. ex. af siiwwä, <ita, tulla, komma, nekande prae- 

 sentativ: (en, et, eb, o. s. v.) sö, tule, stam = sö, tule. Men dä verbets 

 utljuds-stafvelse i den nekande praesentativen anses sluten, aro alla förän- 

 derliga konsonanter i denna forms bindestafvelse underkastade förändrincar. 

 som förut blifvit beskrifna; söker man stammen för verber, i hvilkas ne- 

 kande prœsentativ en sådan konsonant-förändring egt rum, bör man endast 

 återställa de förändrade konsonanterna i sitt ursprungliga skick, och stam- 

 men är funnen, t. ex. af wötta, taga, öita, skota, nekande praesentativ : 

 (en, et, çb, o. s. v.) wo ta, od a, stam - wötta, öita. 



