52 ^- yl HLQVl ST 



§ 107. Roiiditioiiars tillägg är ändelse« -isi, hvilkeii äfveii blir î 

 euslatViga verber fördubblad till -isèsi; I. ex. kannan, yag bar, konditional 

 kantaisln, jn^ .skulle bära, imen, jag siiger^ kond. imeisin, jag akulle su- 

 sa, ennählän, jun andas, kond. ennähtäisin, jag skulle andas; jcui, yag 

 dricker, kond. joisèsin/y'ag- skulle dricka, yvèn, Jag JÖr er, konå. weisesin, 

 Jag skalle fura. 



§ 108. Imperativ fogar till stammen ändeisen -ka. Dock är denna 

 ändelse i imperatlv's 3:dje person såväl i singular som plural förbytt lill 

 den i Finskan förekommande modus rogativ's ändelse -ko, hvilken för- 

 blandning af dessa äfven till betydelsen ganska nära beslägtade modi dia- 

 lektvis förekommer ocUså I det sistnämnda språket. Vidare är om Impe- 

 ratlv's ändelse I Woliskan att märka, att den I dagligt tal sällan före- 

 kommer i 2:dra person singular, ulan begagnas här den nakna stammen 

 sådan den förekommer I den nekande konjugatlonens praesentatlv. Detta 

 är äfven fallet I Finskan, meq dialektvis förekommer anförda ändelse 1 

 detta språks 2:dra person Imperat. (t. ex. annaka 1. annakka, gif du), an- 

 dra dialekter åter liafva I stället för denna ändelse en mycket stark aspi- 

 ration (^anna, gif du, låter I savolakska dialekten nästan som annak^, och 

 i de här meddelade woliska sångerna träffas den äfven ull Ifrågavarande 

 2:dra person sing. af Imperativ. Del är således alt förmoda, alt den först 

 I en sednare tid bortfallit från delta slälle, helst den ännu såväl I Fin- 

 skan som i Woliskan anträffas I 2:dra person plur. af denna modus, 

 hvaresl persons äiidelsen, som med densamma sammansmält, gjort dess 

 vokal lång. 



$ 109. I substantiv, ehuru I Woliskan mycket fattigare än I Fin- 

 skan, förekomma 4 olika ändelser, nenil. 1 ) -ta (-tä), livars konsonant är 



