g6 j4. Ahlqvirt 



B. Verbet. 



<s 132. De primitiva verbernas vanliga ändelse ai- för iraiisitiver 

 -a- (-ä-) och -e-, för intransitiver -u- (^-ü-^; t. ex. laulan, sjunga, kai- 

 wan, gràfua, kannan, bära, elan, lefva, cît;'in, beronmia, nîtan, ikara; 

 idgen, grata, pnren, bila, inien, suga, sùdgeu, bj'ka ■ jaliun, svalua, 

 iijun, simma, cihun, Å;oka, loekun, gunga, kulun, slitas, vr;lsün, bli/va 

 trött, cüsün, fråga, w^îwiin, fördröjas, o. s. v. Fraii denna regel göra 

 de enslafviga och äfven några tvåstafviga verber undantag. I allmänhet 

 äro alla verbstammar af flera än två stafvelser härledda, \erbers här- 

 ledning sker antingen ur nominer eller verber, med tilläggande af nedan 

 uppräknade ändelser.- 



§ 133. /. Ur nominer. 



1) Substantiv-stammars öfvergång till verbala sker sålunda, att 

 verbets modus- och personal-ändelser läggas till åe.\\ nominala stammen. 

 Härvid öfvergår a i stammens ulljud, då endera af vokalerna o, o eller u 

 3lår i föregående slafvelse, till e, i andra fall till o; ä förvandlas alltid till 

 i, e deremot än förblir oförändradt, än öfvergår till i, och i uti stammens 

 utljud qvarstår oföränderligt. Exempel: munen, värpa, siglon, sikta, c'ö- 

 hin, hosta, cerin, nysta, kuzen, låta sitt vatten, vreren, rulla, c'êlin, 

 squallra, korin, skala, rislin, korsa, döpa, ur substantiverna: muna, ägg, 

 sigla, sikt, cöhä, hosta, cerä, nystan, kuzi, urin, wéri, sida, céli, tunga, 

 kûri, bark, skal, risti, kors. 



2) Ett annat slag verbstammar adedes ur nominer genom tilläg- 

 gande af ändeisen -tia- (-tlä-) till nominal-stammen. Dä denna ändelse 

 kommer att stå efter s, förenklas dess t-ljud och det enkla t öfvergår efter 

 s till s; det sålunda vunna ss blir dock åter (enligt § 41) framför sluten 



