24-' E. J. Boa s n OUF F 



emot geiioin en ölvervagande qvantitet kolsyra. AiiniHrkningsvärd ;ir blo- 

 dets förmåga i allmänhet, att npptaga en betydlig qvautilet kolsyra och 

 syre, så att 100 volymer blod kunna upptaga 150 volymer kolsyra och 

 11 volymer syre, då vatten kan npptaga endast 106 volymer kolsyra och 

 6,5 volymer syre. Kolsyian förekommer i bloilet till en del upplöst, men 

 äfven bunden vid alkalier eller förenad med blodkuloiiias beståndsdelar och 

 andra organiska timnen. Afven syre förekommer dels upplöst i vätskan, 

 dels förenad med protein-föreningarne i blodet och blodkulornas bestånds^ 

 delar. Ehuru man med säkerhet känner, alt syre och kolsyra förenas 

 med blodkulornas meinbraner, är det likväl oafgjordt, om de ingå förenin- 

 gar med färgänuiet och innehållet af blodkulorna "^). 



De organiska väfnadernas nutrition utgör resultatet af vexelverkan 

 emellan desamma eller rättare den vätska, som genomdränker dem (nulri- 

 tions-eller parenchymotös vätska) och blodet, som iimehållcs i capillar- 

 kärlen. Deima vexelverkan försiggår enligt lagarne för endosmos och 

 exosmos, dervid capillar-kärlens membran utgör den animaliska membran, 

 som skiljer de båda vätskorne, hvilka träda i vexelverkan. Klart är, att 

 endast upplösta ämnen i hvardera vätskan kimna med hvarandra träda i 

 vexelverkan. Ulan afbrott upplösas sammansatta delar af väfnaderna imder 

 deras verksamhet i nutritions-välskan. Den parenchymatösa vätska, som 

 genomdränker de organiska väfnaderna, har i särskilda väfnader en ganska 

 olika kemisk sammansättning. Vid denna vexelverkan afgifver blodet af 

 sina beståndsdelar ersättning för de genom upplösning förlorade delarne af 

 de organiska väfnaderna, hvilkas nutrition endast härigenom blir möjlig. 

 Då väfnaderna lörlora en del af sin parenchymatösa vätska, genomdränkas 



') Doiidiis Itniulleidiiig lui (lo Naliiui kiiinio van deii gczoiiden Menscli. Ulredil 1853, 



