572 E. Lönnrot 



derföre någon kunna påstS, att icke Lappavnes seif/o p3 antydd väg allt- 

 förväl kiuiuat förvandlas till Finnarnes /liisi. 



Ännu lättare, än med dess betydelse, gar det med sjelfva ordet /liisi, 

 alt härleda det från lappska ordet seida. De äro verkligen ej annat än 

 ett och samma ord, och liafva ingen annan åtskillnad sinsemellan, än den 

 som äfven andra geinensamma ord i hvardera språket erhållit, hvarföre 

 del förefaller mig något förunderligt, all man icke förr varseblifvil delta. 

 Tör hvarochen, som helst litei befattat sig med finska grammatiken, är det 

 en välkänd sak, att stammen till ordet hiisi är hiite^ hvilken senare form 

 också ännu är ordets nominativus, så snart en pronominalsuffix vidfogas 

 (hiiteni, hiitesi o. s. v.). Såsom en lämmeligen allmän regel gäller vid 

 jemförelsen emellan lappskans och finskans enskilla ord, att de tvåstafviga 

 noniiner, hvilka i det senare språket slutas på i och i status affixus i stäl- 

 let för samma / halva e, antaga i lappskan a till slutvokal '). Jag skall 

 strax anföra en mängd gemensamma ord, hvilka sålunda (många af dem 

 äfven annorlunda) skilt sig i hvardera språket. Sä heta finskans esi, stäl- 

 let framför, i status» alflxus ete, på lappska ouda. 



henki, ande henke hapgga, vuoignga 



hirsi, timmerstock hirte hirsa 



hirvi, elg hirve sarva 



huoli, omsorg huole fuola 



impi, flicka impe oabba 



joki, elf joke jokka 



°) Äfven eljest hafva de lappska ordcii ofia ett <?, der samma ord i finskan hafva «, 

 t. ex. lappBkans alche. heler i finskan i^-«, ålder,- acc'e^isä, fader; alhme, ilina,\xiXi\ 

 harta, pirllU porte; «arrodel, lirola, svära, furbauna ; laiine, Unna, slo((; läse, lisa, 

 tillskott; râclile, rinta, bröst; saoek, s/fa^- /ta, skida; vakko, fiikko,\oc\<.ä; valje, vilja, 

 förråd; vasa'e^ viha, hal, m. m. 



