130 90 



Kjerne og en kornet Masse, og endnu Hasse') og Scliullze-) hylde den Anskuelse, at det 

 Protoplasma, som omgiver Kjernen, mangler en særskilt Cellemembran; Hjernecellerne hvile 

 vel i en fintkornet Intercellularsubstants, men det er kun ved Hærdning, at den faaer Ud- 

 seendet af et Net. Naar'Manz^) paastaaer, at Hjernecellerne ere identiske med Cellerne i 

 Stratum granulatum internum (hans mittlere Körnerschicht), da tyder dette paa, at den 

 Chromsyreopløsning, han anvendte, har været for stærk; han har dog senere ogsaa anvendt 

 Alkohol, som han især anseer for skikket til Undersøgelse af Frøens Nethinde. 



Hjernecellerne hvile, paa en enkelt undtagelse nær, paa Udsiden af Seenervens 

 Udbredning; kun i den Fordybning, som Seenerven danner ved sin Indtrædelse i Øiet, har 

 jeg fundet en Gruppe af Hjerneceller paa dens Indside. Det er derfor urigtigt, naar jeg i 

 min første Afhandling om Nethinden har angivet, at der ogsaa findes et fuldstændigt Lag 

 Hjerneceller paa Indsiden af Seenervens Udbredning. Til denne Antagelse forledes man let, 

 naar man, som jeg dengang gjorde, kun betragter Nethinden efter Fladen; thi idet Seenerven 

 breder sig især fortil mod Ora serrata, ligge Traadene saa spredte, at Hjernecellerne tvinge 

 sig ind paa Nethindens Indside i Mellemrummene mellem Traadene. Hjernecellerne ere talrigst 

 bagtil, aftage fortil, saa at de ud mod Ora serrata knap danne et enkelt Lag. De ere 

 overalt dækkede af Hjernetraadene med Undtagelse af Fovea coeca og dens Omkreds, hvor 

 de ligge blottede. 



En Del af Hjernecellerne er forsynet med lange tynde Forlængelser, der udgaae fra 

 dem som umiddelbar Fortsættelse af Cellemembranen og have samme Bygning og Ud- 

 seende som denne. Forlængelserne kunne være en eller flere i Antal, og de enkelte For- 

 længelser atter forgrene sig; i sjeldne Tilfælde har jeg hos Mennesket seet en Forlængelse 

 forbinde to Celler indbyrdes. Forlængelserne ere af flere Iagttagere satte i umiddelbar 

 Forbindelse paa den ene Side indad med Hjernetraadene i Seenervens Udbredning, paa den 

 anden Side udad med Stratum granulosuni og Cellerne i Stratum granulatum internum og 

 derfra videre, hvorved der vilde dannes en af flere Led bestaaende Kjæde, hvorigjennem 

 Lyset lededes helt ud i Tapperne og Stavene som de endelige lysfornemmende Organer. 

 Det er som bekjendt Müller og efter ham især Schnitze, der ere Forkjæmpere for denne 

 Theorie om Lysets Ledning og Perception, som jeg i det Følgende har til Hensigt at 

 gjendrive. 



Først maa det bemærkes, at Hjernetraadenes Antal i Seenervens Udbredning langt 

 overgaaer Hjernecellernes, og at der saaledes ikke kan udspringe een Hjernetraad fra hver 



') c. Hasse, üciträge zur Anatomie der menschliclien Retina; Henle und ffeuffer, Zeitschrift für 

 rationelle Medicin 1867, 29, p. 2.i8. 



2) M. .Schultze, Archiv f. mil^r. Anat, ISOG, 2, p. 262. 



ä) W. Manz, über den Bau der Retina des Frosclies; Henle und Pfeuffer, Zeitschrift für rationelle 

 Medicin 1861, 10, p. 316; die Gangliencellen der Frosclinetzhaut, ibidem 18G6, 28, p. 231. Sam- 

 mesteds p. 236 tilbagekalder han sin tidligere Nægtelse af Hjernecellernes nervöse Natur. 



