144 104 



ved dette yderste Lag i Stratum granulatum internum, vilde Krause ansee dette Lag for 

 Seenervens egenlige Ende, hvis Kontinuiteten indad med Hjernecellerne og Opticustraadene 

 var efterviist; men dette benægter han og anseer derfor ogsaa det af ham opstillede Schema 

 kun for hypolhetisk. 



At de Legemer, som ikke tilhøre Radialtraadene, og som udgjore Lagets Hoved- 

 masse, ere nervøse Elementer, ere de Fleste enige om ; et andet Spørgsmaal er det derimod, 

 om de fra Cellerne udgaaende Traade staae i Forbindelse med Hjernecellernes gjennem 

 Stratum granulosum gaaende Forlængelser. Her maa det erindres, at Traade for det første 

 langtfra ikke findes paa alle Celler, og dernæst at de ere blevne forvexlede med Ender af 

 Radialtraade, hvortil Cellerne tilfældigvis i hærdede Øine have været fastklæbede, saaledes 

 af Kolliker; Manz*), som tillægger i det mindste en Del af Cellerne nervøs Betydning, 

 anfører endog, at Kornene hos Frøen kunne hænge drueformigt paa Radialtraadene ved 

 fine Traade, som ogsaa kunne forene Kornene indbyrdes. Henle, der kalder Laget «äussere 

 gangliöse Schichte d og altsaa anerkjender dets nervøse Natur, omtaler ingen Forlængelser fra 

 Cellerne. Ogsaa Hasse-) anseer den største Del af Elementerne for nervøse; Cellerne have 

 en peripherisk og en central' Forlængelse, ganske af Udseende som de fra Stavene udgaa- 

 ende Traade og ligeledes undertiden varikøse; men han anfører udtrykkeligt, at det ikke er 

 lykkedes ham at see nogen Forbindelse mellem Hjernecelleforlængelserne og Traadene fra 

 Kornene i Stratum granulatum internum. Forbindelsen mellem Hjernecellerne og Cellerne 

 i nærværende Lag omtales af Müller'') kun hos Mennesket, men ikke hos Dyr, og han 

 erklærer denne Undersøgelse for den allervanskeligste; han benyttede især Macula lutea, 

 men dog ogsaa dens nærmeste Omgivelse og kommer (il det Resultat, at han troer at 

 turde paastaae, at Hjernecellerne med deres udadgaaende Forlængelser hænge sammen med 

 Cellerne i Stratum granulatum internum, og da de sidstnævnte Celler atter uden al Tvivl i 

 Macula lutea hænge sammen med Tapperne, erklærer han Tapperne for Seenervens saa 

 meget søgte sande Ende. Det er denne Theorie, som Schnitze") videre har udført. Schnitze 

 mener, at de fra Hjernecellerne udgaaende Forlængelser danne et eget System af radiale 

 Nervetraade, om hvis nervøse Natur han dog i Begyndelsen taler ligesaa forsigtigt som 

 Müller om Cellernes Traade. «Demonslrare autem hoc loco fila aperte varicosa, ut sint 

 flbræ nerveæ, in rebus perdifficilibus est numerandum». Senere optræder han med større 

 Sikkerhed: «Dieselben (die radiairen Nervenfasern) besitzen durchaus des Ansehen und die 

 Vergänglichkeit der Fasern der Opticusschicht und sind durch ihre spindelförmigen 



') W. Manz, Zeits. f. rat. Med. 1861, 10, p. 313; 1866, 28, p. 236. 

 ') C. Hasse, Zeils. f. rat. Med. 1867, 29, p. 256, 259. 

 ä) H. Müller, Zeils. f. wiss. Zool. 1857, 8, p. 60. 



*) M. Schultze, de retinae structura 1859, p. 23; Archiv f. mikr. Anat. 1866, 2, p. 261; Strickers 

 Handbuch 1872, 2, p. 989. 



