158 118 



spongiøse Væv, er det overflødigt nærmere at oplyse. Naar Radialtraadene ere komne ud 

 i Stratum granulatum internum, skjules de af Lagets Celler, som blot ligge i Berørelse 

 med dem og kun ved Hærdning fastklæbes til dem; undertiden ere de ligesom opstablede 

 mellem Traadene. Endelig befæste Radialtraadene sig paa Indsiden af Membrana inter- 

 media, idet de brede sig paa den; selv i Nærheden af Membranen kunne de spalte sig i 

 de finere Traade, hvoraf de ere sammensatte. Radialtraadene gaae ikke videre, og naar 

 nogle forhen nævnte Iagttagere have troet at kunne forfølge dem helt ud til Membrana 

 limitans externa, da beroer dette paa en Forvexling med de traadformige Elementer i Stra- 

 tum granulatum externum. Naar man alene holder sig til Pattedyr og Mennesket, er det 

 vel i mange Tilfælde vanskeligt at overbevise sig om, at de ikke gaae længere end til 

 Membrana intermedia; men naar man undersøger Frøen og endnu heller Fisk, vil det 

 snart blive klart, at Radialtraadene ikke kunne gaae igjeunem denne solide og tykke Mem- 

 bran. Sammenligner man dernæst, f. E.x. hos Fisk eller i Macula lutea, Radialtraadene med 

 de traadformige eller talrigere Elementer i Stratum granulatum externum, vil man snart 

 opgive Tanken om, at disse to Arter af Traade skulde staae i umiddelbar Forbindelse med 

 hinanden. 



Om de paa Radialtraadene forekommende Kjerner er allerede handlet under Stratum 

 granulatum internum. De høre med til Traadenes Karakter som Bindevæv og staae uden al 

 Tvivl i Forbindelse med Udviklingen. Schnitze betragter Grenene som Deling af en oprin- 

 deligt enkelt Celle, hvorimod Manz') indvender, at han ofte kun fandt Kjernen leiret paa 

 Traaden; Krause-) anseer Traadene for skyttelformige Celler paa Grund af Kjernen og Ud- 

 viklingshistorien. Kjernen er sjeldent tydelig hos Mennesket; dog er det muligt, at den kan 

 forsvinde ved Præparationen, hvorved ogsaa Traadenes Overflade kan blive kornet, eller hele 

 Traaden seer ud, som om den var sammensat af Molekuler, medens Overfladen ellers er 

 glat som Bindevævs- eller tendinøse Traades, og Traaden har en enkelt fin Kontour. De 

 have ogsaa det tilfælleds med Bindevævstraadene, at de godt modstaae ydre Indvirkninger; 

 ikke sjeldent træffes Øine, hvor Seenervens Udbredning er macereret bort. Hjerneceller, 

 Stave og Tapper tilintetgjorte, og i hvilke Radialtraadene med deres Buegange og Skjærme 

 have holdt sig godt og i en vis Henseende ere lettere at iagttage end ellers. Der hører 

 en passende Hærdning i Chromsyre til for at gjøre dem tydelige; er Hærdningen for svag, 

 ere de vanskelige at see; ved for stærk Hærdning blive de ru eller ligesom opflossede; selv 

 naar et ikke ganske friskt Øie hærdes, kunne de forblive tydelige. De kunne have meget 

 forskjellig Tykkelse og Styrke selv i samme Øie. Hos Fugle ere de usædvanligt fine, hvil- 

 ket Müller og Heinemann allerede have gjort opmærksomt paa. I Macula lutea ere de 



M W. Manz, Zeils. f. rat. Med. 1861, 10, p. 319. 

 '} W. Krause, membraaa fenestrata 1S6S, p. 41. 



