198 158 



er der et ünttraadet Hylster, som maaskee hidrører fra den indvendige Dels Traadkurve, 

 der sandsynligvis ogsaa fortsætte sig ud paa deres udvendige Del og hvile i dennes Længdefurer, 

 hvor de findes, og maaskee hænge sammen med Pigmentcellernes Forlængelser, en 

 Forbindelse, jeg allerede i min første Afhandling om Nethinden har antydet. Hau ender 

 ligeledes her med at antage, at der saavel finder Perception som Reflexion Sted i Stavenes 

 og Tappernes udvendige Del. 



1 sit seneste Arbeide af 1872') samler Schultze Resultaterne af sine foregaaende 

 Undersøgelser med Hensyn til Mennesket og søger at vise, at saavel Stavtraadene som de 

 tykkere Taptraade ere blege, glatte og især de tynde Stavtraade meget forgjængelige. I 

 tynde Opløsninger af Chromsyre eller Overosmiumsyre blive de varikøse, svulne og for- 

 svinde, ganske ligesom Hjernetraadene i Seenervens Udbredning. De noget resistentere 

 Taptraade forholde sig paa lignende Maade, hvilket bedst sees i Macula lutea; ved middel- 

 maadig Hærdning ere de blege og glatte, og i Oplosninger, hvorved Seenervens Traade 

 blive varikøse, faae de hgeledes oftest tydelige Varikositeter, svulne og opløses; de ligne 

 ogsaa Seenervens Traade deri, at de ere stribede paalangs, som om de lig tykkere Axe- 

 cylindre vare sammensatte af fine Fibriller; paa et andet Sted siger han endog, at de op- 

 staae ved en Sammenfiyden af en stor Mængde fine Fibriller; en lignende Bygning erklærer 

 han af flere (dog ikke anførte) Grunde for sandsynlig ogsaa i Stavtraadene. Paa den sche- 

 matiske Figur er dog ingen Længdestribning antydet paa nogen af Traadene. Stave og 

 Tapper ere Seenervetraadenes Endeorganer, hvori Lysbevægelsen forandres til Nervebevægelse. 



Vi see saaledes, hvorledes Schullze efterat have iagttaget, at Stavtraadene kunne 

 blive varikøse, deraf tager Anledning til at erklære dem for nervøse, og deraf atter slutter, 

 at ogsaa Stavene selv maae være nervøse. Vi see fremdeles, hvorledes han i Begyndelsen 

 er i Tvivl angtiaende Taptraadene og snart sammenligner dem med marvløse Traade, snart 

 med Axecylindre, indtil han tilsidst faaer dem draget ind under det nervøse Omraade, hvor- 

 efter han efter samme Logik som for Stavtraadenes Vedkommende efter megen Tvivl ogsaa 

 anseer Tapperne for nervøse, og derefter ligeledes tyder de af ham iagttagne, men tvivl- 

 somme Traadapparater og Traadkurve som nervøse, men tilsidst dog holder sig en Udvei 

 aaben, idet han efter nogen Vaklen antager, at Stavenes og Tappernes udvendige Del saavel 

 kan tjene til Perception som til Reflexion, eller som han i sit seneste Arbeide antager, kun 

 som et ikke nervøst, physikalsk Hjælpeapparat alene til Reflexion. Da han er kommen saa 

 vidt, er det naturligt, at han erklærer Stavkornene , der efter hans Mening ere indskudte i 

 Stavtraadene, for bipolare Nerveceller; men ved ogsaa at erklære de saakaldtc Tapkorn for 

 bipolare Nerveceller, gjør han fuldstændigt Vold paa det anatomiske Forhold, fordi disse 

 Korn ikke ere indskudte i Traadenes Forløb, men sidde paa Tappen som en Hætte, hvorfra 



') M. Schultze, Strickers Handbuch 1S72, 2, p. 992, Fig. 348—350, p. 1005, Fig. 357. 



