314 8 



Lagt tilbage naar Køllehovedet omtrent til Enden af den ovenfor beskrevne Fordybning i Pande 

 og Byg; de længste «Vimplern ere saa lange, at de lagte ned naa til Pandestraalens Grund'). 

 Tænderne ere kun udviklede paa Mellemkjævebenene, Underkjævens Tandstykker (Den- 

 talia) og de øvre Svælgben, men hverken paa Plovbenet eller Ganebenene. Kjævetænderne have 

 den samme lange og tynde, spidst kegledannede, noget krumme Form, som hos de beslæg- 

 tede Lophioider; de sidde tæt sammen, i 4 eller 5 uregelmæssige Rækker i hver Kjæve; de 

 yderste ere de korteste, de i de inderste Rækker de længste (10 — II™"), og desuden aftage 

 de i Størrelse henimod Mundvigene; altsom Tandkarterne i denne Retning blive smallere, 

 formindskes Rækkernes Antal, saa at der kun er to eller til sidst kun én eneste Række, 

 hvilken i øvrigt, i Modsætning li! de andre, mere uregelmæssige Rækker, kan forfølges som 

 en bestemt udpræget ydre Række i omtrent to Tredjedele af Kjævens Længde, og i Over- 

 munden desuden træder op med en vis Selvstændighed lige over for de andre, forskjellig 

 fra dem ved Tændernes Retning mere fremefter. Tænderne ere fæstede bevægeligt til Kjæ- 

 verne, d. v. s. de give efter for et udenfra kommende Tryk og lægge sig da ned indefter. 

 Svælgtændernes to Grupper have ikke noget meget stort Omfang, og de største af dem 



Den Stilling af Pandedusken, saaledes at KBllchovedets Flader vende hver til sin Side, som er laet 

 til Grund for ovenslaaende Beskrivelse, synes at være den naturlige, naar man gaar ud fra det ældre 

 Exemplar a{ Himantolophus, hos hvilken Reinhardt vistnok aldeles rigtig beskriver den som vendende 

 sine Flader til højre og venstre, de lo øvre Hjernevimpler fortil og bagtil, hvoraf da atter er Følgen, 

 at de ovrige Vimpler, skjont fæstede nær ved Skivens Bagrand, komme til at vende til højre og 

 venstre. Ogsaa hos Oneirodes synes Køllehovedet at være vendt rigtigt, naar det stilles paa Kant, 

 mod Fladerne vendende til hojre og venstre, saaledes som jeg tidligere har beskrevet det. Da den 

 hele Dusk imidlertid med største Lethed lader sig dreje ','4 Omgang eller mere til en af Siderne, kan 

 man ikke være fuldkommen sikker paa at have vendt den rigtig; og jeg nægter ikke, al havde jeg 

 alene havt den lytzenske S. for mig, vilde jeg have beskrevet Pandedusken som vendende Kølle- 

 hovedets ene Flade fortil, den anden bagtil — en Stilling, der vilde stemme godt med den 

 samme Dannelses Form og Beskallenhed hos Lophius , men hvorved Delenes Ordning vilde fjærne 

 sig endnu mere fra den symmetriske. Reinhardts Beskrivelse af Pandedusken hos Simantoloplms 

 greiilandicus lider af den Mangel, at han har mistydet Terminalorganerne, dem han beskriver som «en 

 tyk, noget sammentrykt, fra Skivens overste Hjørne udgaaende Hudtrevl, der deler sig i tvende korte 

 Trevler, som vistnok have været betydelig længere, end de nu ere, da deres Ender vise. en afrevet 

 Rand". Dette er ikke Tilfældet; hvad R. opfattede som lacererede Rande, er de fingerförmige Organers 

 Flige. Da Schousboes Figur ogsaa lader adskilligt lilbage at ønske, har jeg tilvejebragt en ny 

 Afbildning (Tab. II fig. 5), til hvilken jeg endnu skal føje følgende Forklaring. De to fingerförmige 

 Terminalorganer eller Horn ere delte hver i 5 mere eller mindre tydelige Flige, paa hvilke Huden er 

 lysere, hvidlig eller stribet af hvidligt og blaaligt; selve «Hornene« ere temmelig tæt beklædte med 

 Smaaskæl, og det samme er Tilfældet med de 4 Vorter ved deres Grund paa den lyse Bindehud. De 

 to overste Vimpler udspringe fra «Skivens« Hjørner, saa at et gjenneni dem lagt Plan danner en ret 

 Vinkel med det, hvori de andres Insertionslinier ligge; den forreste har to uligelange Grene (den ene 

 afbidt), den anden to tvegrenede. Af de andre er der 4 paa den ene, f> paa den anden Side; de 

 3 øverste Par udspringe temmelig regelmæssig overfor hinanden; af det øverste Par af disse er den 

 ene togrenet, den anden tregrenet; alle de andre ere ugrenede, ligesom de sidste S smaa. Skæl- 

 beklædningen fortsætter sig her næslen lige til Vimplernes hvide Spidser. 



