318 12 



blevne talt dobbelt; thi det siges udtrykkelig, at «allerede den anden er tvedelt», hvilket 

 ikke kan forstaas anderledes, end at der har været I udelt og 8 kløvede Rygfinnestraaler, 

 og dette maa definitivt gjøre Ende paa Tvivlen. Har Rygfinnen været forholdsvis saa meget 

 længere, som denne Forskjel mellem 9 og 5 synes at antyde, saa forstaar man ogsaa, at 

 det holbøllske Individ kan have havt en mere langstrakt Figur end det her beskrevne. 

 «Pandedusken» viser endelig (foruden adskilligt andet, som allerede er berørt i det fore- 

 .gaaende) den ikke uvæsentlige Forskjel at have 11 i Stedet for 8 «Trevler» eller Vimpler. 

 Vel er jeg enig med Günther, naar han i Anledning af den første Straale hos A7iten7ianus 

 ytrer*), at smaa Forskjelligheder i Uddannelsen af denne uden Tvivl meget variable Legems- 

 del kan der saa meget mindre tillægges stor Betydning, som den paa Grund af den Anven- 

 delse, der sandsynligvis gjøres af den, maa være meget udsat for at Ude Beskadigelser, der 

 da maaske erstattes ved Gjenvæxt paa en ufuldstændig eller uregelmæssig Maade; men 

 disse Forskjelligheder forekomme mig dog at være vel store til at kunne bortforklares paa 

 denne Maade. Snarere kunde jeg gaa ind paa, at «Vimplernes» større Antal, «Hornenes» 

 stærkere Forgrening og Skælklædningens stærkere Udvikling paa den hele «Pandedusk» var 

 en Følge af, at den holbøllske Fisk var større og altsaa ældre, videre fremskredet i Udvik- 

 ling. Vanskeligheden ved at henføre den lytzenske og den holbøllske Tudsefisk til samme 

 Art, concentrerer sig dog, efter hvad her er udviklet, i det forskjellige Straaletal i Ryg- 

 finnen, og for Tiden skjønner jeg ikke, at det er muligt at komme ud over den. Det er 

 en MuHghed, der vel ikke bestemt kan afvises, at det en Gang i Fremtiden kan komme til 

 at stille sig som mere sandsynligt, at dette Tal er angivet urigtigt hos Bimantolophus yren- 

 landicus, — hvis man f. Ex. fik et Exemplar, der i H. t. Pandedusken ganske stemmede med 

 denne, men dog kun havde 5(1 -f 4) Straaler i Rygfinnen, — men for Tiden forekommer en 

 slig Antagelse mig aldeles utilladelig. Mit Haab, at kunne restituere den reinhardtske Art 

 ved at beskrive den paa ny efter et fuldstændigt Exemplar, er saaledes foreløbig skuffet, 

 og hvor utilbøjelig jeg end har været til at gaa ind paa den Tanke , at der ved Grønland 

 kunde leve to Arter af denne Slægt, hver af dem hidtil kun kjendt i ét Exemplar, er jeg 

 dog modstræbende bleven tvungen ind paa denne Anskuelse af Kjendsgjerningerne, som de 

 foreligge. Benævnes den formentlig nye Art MimantolopJius Meinhardti, vil dette 

 kun være en Hyldest, der skyldes Reinhardts særdeles fortjenstfulde Virksomhed for 

 Opklaringen af den grønlandske Fauna, og bevare Erindringen om hans Navn ogsaa inden- 

 for denne lille og mærkelige Gruppe af arktiske Dybhavsfiske, ved Siden af Holbølls og 

 Eschrichts. 



Det er næsten overflødigt at fremhæve, al den stedfundne Undersøgelse fuldelig har 



Andr. Ganett: Fische der Siidsee. V. p 161. (1876). En lignende Bemærkning om Lophius pisca- 

 torius i "Annals and Magazine of naturalhistory« (1861) p. (92. 



