322 16 



at det synes i høj Grad antageligt, at den i en mere udviklet Skikkelse vilde have frembudt 

 det samme mørke, sortladne Udseende som Hitnantolophus, Ceratias, Oneirodes og Melano- 

 cetus have som voxue. Legemsformen er noget mere smækker end hos Himantolophus 

 Reinkardti; Højden er omtrent Halvdelen (lidt derover eller lidt derunder) af Totallængden, 

 Halefinnen medregnet; imidlertid kan Forholdet ikke angives ganske nøjagtigt, da Lege- 

 mets Omrids ere ligesom noget udviskede af den det løst omsluttende, næsten gjennem- 

 sigtige og ligesom opblærede Hud. Øjet er forholdsvis stort og anbragt temmelig tæt ved 

 Pandeprofilet; Panden er forholdsvis bred og flad; der er en lille fremspringende Spids 

 paa hver Side af Panden, over Øjet, og en Torn lidt længere tilbage, i Tinding- 

 regionen; to nedadvendte Spidser paa Snuden, lidt over Mundranden, enten paa Overkjæve- 

 benenes eller Ganebenenes øvre Ender; det er tydeligere end hos den \oxne Himantolophus, 

 at den fremspringende Underkjæves Symfyse (Hagen) nedadtil ender i en lille Spids, og 

 endelig er det samme Tilfældet med Underkjævevinklerne bagtil, ligesom hos Oneirodes. 

 Kjæverandene ere væbnede med spidse Krogtænder, der dog endnu sidde temmelig spredt 

 og rimeligvis kun i en enkelt Række; Underkjævens ere større end Overmundens. Huden 

 er, som rimeligt er, endnu aldeles uden Knuder; i Henseende til Straaletallet: B: 6, D: 5, 

 A: 4, C: 9, er der den fuldstændigste Overensstemmelse med Himantolophus Reinhardti; 

 og dette Forhold er af særlig Betydning for Bestemmelsen, da det udelukker alle andre 

 hidtil kjendte Former fra Sammenligningen; alle Straalerne ere leddede, men endnu uklø- 

 vede. Brystfinnerne ere korte; i den eneste, som er saaledes bevaret, at Straalerne kunne 

 tælles, finder jeg 15 Straaler — en Afvigelse fra den grønlandske Art, der dog næppe har 

 videre Betydning. Det mindre Exemplar har ikke Spor til Pandestraalen ; det større har 

 den derimod som et kort, kølleformigt Rudiment, uden Forlængelser af nogen Art, ikke 

 længere end et Øjetværmaal. (Jfr. Tab. II, fig. 4). 



Vare disse smaa Tudsefiske-Unger fundne i Grønland, tror jeg ikke, at nogen vilde 

 drage deres Henførelse til Himantolophus Reinhardti i Tvivl; men de ere jo fundne langt 

 derfra i Atlanterhavets varme Strøg, den ene omtrent midtvejs mellem Afrika og de sydlige 

 nordamerikanske Fristater, den anden endog midtvejs mellem Afrika og det nordlige Brasi- 

 lien; og de ere jo fundne i Fiske, der færdes i Overfladen af Havet eller nær ved denne, 

 medens Himantolophus og de andre arktiske Lophioider baade paa Grund af deres Sjæl- 

 denhed og paa Grund af deres Bygning maa anses for at være Dybhavsdyr. Jeg skal dog 

 hertil bemærke, at der intet er til Hinder for at antage, at Dybhavsfiskenes spæde Unger i 

 mange TilfæMe bebo de øvre Vandlag, og at de først efterhaanden som de voxe, synke 

 dybere og dybere til Bunds; ja der er endog, som jeg ved en anden Lejhghed haaber at 

 kunne vise, al Grund til at antage, at dette er en temmelig almindelig Regel. Endvidere 

 maa vi erindre, at vi egentlig ikke kjende den Dybde, hvori Albecoren og lignende Fiske 

 kunne hente deres Føde; vi vide, at Sværdfiske [Tetrapturus) færdes og fanges i en Dybde 



