328 22 



Fig. 2. Hvirvel-Rækken af Ceratias SolbøUi. 



üruppe ere de to første de korteste, betydelig kortere end de nærmest efterfølgende, der 

 tiltage jævnt i Størrelse og Førlighed, saaledes at de midterste i Rækken, paa Grænsen 

 mellem Krop og Hale, ere de længste og dobbelt eller næsten dobbelt saa lange som de to 

 første, men dog kortere end de ere høje (alle Forlængelser selvfølgelig fraregnede); derefter 

 aftage de atter i Længde og Højde indtil den sidste , der afslutter Rækken og har en fra 

 alle de andre meget forskjellig Form. Ligesom denne Tudsefisks øvrige Knogler ere Hvirv- 

 lerne dannede af et yderst skrøbeligt og let, fibrolaminøst Benvæv, hvis — til Dels store — 

 Mellemrum og Hulheder udfyldes af en blød grødagtig Masse; men intet Steds i Skelettet 

 spiller denne dets bløde Bestanddel i den Grad en Hovedrolle, som netop i Hvirvellege- 

 merne. De eneste Dele i Rygraden, der have en noget større Fasthed, er de hulkegle- 

 dannede Benplader, som danne de bikonkave (amphicoele) Hvirvellegemers mod hinanden 

 vendende Endeflader. De tynde fibrøse Lameller, som danne del egentlige Benvæv, ligge 

 i øvrigt tættere i Hvirvelforlængelserne — derunder medregnet den store lodrette Plade, hvori 

 den sidste Hvirvel løber ud og hvormed saaledes den hele Hvirvelstøtte ender — end i 

 Hvirvel-Axerne, og tættere i disse, jo længere bagtil i Rækken de have deres Plads; men 

 selv hvor de ligge tættest, hæver Benvævets Fasthed sig ikke over det svampedes. Jo læn- 

 gere man kommer fortil, desto mere træder det fibrolaminøse Element tilbage, desto større 

 blive de af det bløde Stof udfyldte Mellemrum , desto løsere og svagere derfor hele Hvirv- 

 lens Bygning. De omtalte fastere Elementer ere i det hele ordnede saaledes, at de kegle- 

 dannede Benplader, hvilke, som anført, danne de hule Endeflader, udvendig forbindes ved 

 et vist Antal tynde Plader, som ere stillede efter Længden, parallelt med Axen, men ind- 

 byrdes divergerende som Radierne om et Midtpunkt; men disse Plader maa man dog ikke 

 tænke sig saa aldeles regelmæssige, tværtimod, de ere krusede, til Dels klovede og anasto- 

 moserende, de udsende allehaande Udvæxter; deres Antal kan paa Grund af deres Uregel- 

 mæssighed ikke bestemmes nærmere end til c. 4 — 6 — 8 paa hver Side. Er den bløde Masse, 

 som udfylder Mellemrummene, skyUet ud eller tørret ind, optræde Hvirvlerne med det ejen- 



de to sidste endda ere halv sanimenvoxne; lios L. budegassa angiym 27—30, lios L. piscatorius, livor 

 der angives 28—31, finder jeg stedse 30 (13 + 17 eller 14-|-16, Grænsen er meget usikker), men 

 den næst sidste viser iinderUden Spor af at være dannet ved en Sammenvoxning af 2 (allsaa 31); 

 ved en yderligere Sammenvoxning af den 29de cg 30te Hvirvel, hvortil der ogsaa stundom er en 

 Antydning, vilde Tallet gaa ned til 29. 



