95 443 



intet Cornu splienoideum, som muligen her liar haft en anden Forbindelse. Den lille Ben- 

 kjerne i Hamulus pterygoideus var endnu isoleret og løs. 



Pars ethmoidea. 



Fra Midten af Planum hævede sig en stærk Fremstaaenhed, som gik over i Crista 

 galli, hvis Brusk var bleven haardere. Af den oprindelige Lyreform i Pars cribrosa fandtes 

 kun fortil et meget ringe Spor; dens rektangulære Del havde fortil en opvulslet Band, fra 

 hvilken Pars nasalis med en dyb Fure i Midten gik ned og strakte sig langt udenfor de 

 forstørrede og tykke Næseben, der hvilede paa den. Næsebrusken lod sig dele i tre Af- 

 snit: en øverste, tyk Del, hvorpaa Næsebenene hvilede, en mellemste Del, som vel var 

 tyndere, men af samme Udseende, og en nederste Del, der var lysere og endnu tyndere, 

 strækkende sig med en Spids ud mod Næsespidsen. Herfra gik den med en bolgeformigt 

 udskaaren nederste Rand om paa Siden af Næsen ovenfor Næsevingerne og fortsatte sig 

 under Processus nasalis maxillæ superioris og nedenfor dette Bens senere Sutur med 

 Lamina papyracea omtrent i Høide med Concha infima. Denne Væg, som laae indenfor 

 Lamina papyracea. Os lacrymale og Processus nasalis maxillæ superioris, fik saaledes en 

 øverste, lige Rand, der var en Fortsættelse af den udvendige Rand paa Pars cribrosa, en 

 forreste Rand, som gik over i Sidedelen af Pars nasalis, men nedentil var fri og gik 

 over i den afrundede, nederste Rand; den bageste Rand var fri og ved fibrøst Væv og 

 den beklædende Slimhinde fæstet til den indvendige Flade af Ala interna processus ptery- 

 goidei og Svælget. Paa Brusken hvilede den membrauøse Lamina papyracea, men oventil 

 strakte en virkelig Forbening sig ind i denne, kommende fra Randen af Incisura ethmoidea 

 ossis frontalis, med hvilket Ben den hang sammen. Efterat den tynde Bruskplade, som 

 dannede Pars papyracea, var fjernet, var den underliggende Masse hvidlig knopret, hvilket 

 hidrørte derfra, at den var gjennemsaaet med en Mængde smaa, hvide Forbeninger med store, 

 mørke, stærkt forgrenede Benlegemer. Forbeningerne afgive Grundlaget for den senere 

 cellede Bygning, som især blev tydelig, efterat Massen var tørret; den knoprede Masse, som 

 fyldte Rummene, bestod dog ikke af Brusk, men af Bindevæv med isprængte Kjerner. 



Forbeningerne i Conthæ og disses Form forholdt sig som paa foregaaende Kra- 

 nium; ogsaa her udsprang Concha suprema bagtil ligesom med 2 Radices. I Concha 

 infima kunde man i den yderst tynde Benflise erkjende hele dens blivende Form; den lod 

 sig let udskrælle, hvilket derimod ikke var Tilfældet med Benflisen i Concha media, der 

 var nøiere forenet med den af Forbeninger gjennemsaaede Brusk. Meatus mellem Concha 

 infima og media var dybest, derefter fulgte Meatus mellem Concha media og suprema; 

 mellem de to Radices af Concha suprema var Meatus kun flad og kort. 



Med Hensyn til de mikroskopiske Forhold kan endnu fremhæves, at der fandtes 

 hyalin Brusk med store, mod hverandre pressede, runde eller kantede Celler med temmehg 



55* 



