99 447 



Forskjelligheder ville, som jeg haaber, blive tydelige ved den følgende Fremstilling af For- 

 beningen, som jeg samtidigt agter at benytte for at vise, at den egenlige Forbening, det 

 vil sige Dannelsen af Benlegemer, overalt hviler paa et og samme Grundlag. 



Forud maa det bringes i Erindring, at der var en Tid, hvor det næsten stod som 

 et Dogma, at enhver Bendannelse var betinget af en tidligere tilstedeværende Brusk. Hvor 

 Brusken i visse Tilfælde ikke var tydelig for det blotte Øie eller under Mikroskopet, hjalp 

 man sig med at antage, at Brusken forandredes til Ben i samme Oieblik, som den blev an- 

 lagt, eller man tydede Elementardele som Bruskceller, der i Virkeligheden ikke vare Brusk- 

 celler. H. Müller har den store Fortjeneste at have viist, at Brusken kun indirekte bidrager 

 til Bendannelsen, idet der nemlig saavel i den oprindelige Brusk som i forkalket Brusk- 

 masse danner sig Kanaler, som fyldes dels med Marvceller, dels med Kjerner. Kjernerne 

 afgive Materialet saavel til de stjerneformige Benlegemer som til den mellemværende Ben- 

 substants. De samme Kjerner efterviste han i det Bindevæv, som danner Periosteum; de 

 forvandles ligeledes her til Benlegemer og afgive Materialet til Bendannelsen i Benets 

 Peripherie og omkring de med Periosteum indtrængende Haversiske Kanaler. Gegenbaur 

 gav senere Kjernerne det passende Navn Osteoblaster. 



H. Müllers Anskuelse af Kjernernes Rolle støder ikke paa nogen Vanskelighed ved 

 saadanne Forbeninger, der opstaae paa Steder, hvor der positivt iforvelen ikke har været 

 nogen Brusk, den er derfor strax anvendelig paa Forbeningen af de mellem Bindevævs- 

 membraner dannede Ben i Kraniet og overhovedet paa den periosteale Forbening, der ud- 

 gaaer fra Bindevæv, som er blandet med Kjerner. Derfor kan man her henføre Forbenin- 

 gerne i Fuglenes Sener, der opstaae midt i traadformige Elementardele uden Spor af Brusk. 

 Om Forbeningerne i mange pathologiske Produkter, som ikke blot ere Forkalkninger, 

 gjælder det Samme; thi naar der i dem ikke er Spor af Brusk, kan man kun hjælpe sig 

 sig med at antage, at en Kjernedannelse lig den i Periosteum er gaaet forud for Ben- 

 legemernes Dannelse. 



Hvad derimod den Forbening angaae.r, som opstaaer paa Steder, hvor der aabenbart 

 iforveien har været Brusk tilstede, synes det, som om H. Müller') ikke vovede at bryde 

 fuldstændigt med Traditionen. Saaledes siger han, at man i Almindelighed ikke kan nægte, 

 at den samme Celle, som udfyldte en Bruskhulhed, kan blive til et stjerneformigt Ben- 

 legeme, og anfører som Exempel paa en saadan Overgang Benlegemerne i Intervertebral- 

 skiverne hos Oxefostre og afbilder Benlegemer derfra. Ogsaa den Omstændighed, at han 



') H. Müller, Zeitschrift für -wissenschaftliche Zoologie 1858, 9, Pag. 175. De navnlig for den prali- 

 tiske Læge overordenligt vigtige Resultater, H. .lliiller kom til angaaende Forbeningen , brugte lang 

 Tid til at vinde Anerkjendelse. Man kan endnu, ogsaa hos os, stode paa uklare Forestillinger om 

 disse Forhold, der robe, at Vedkommende "ikke ere fulgte med» i Henseende til mikroskopiske 

 Undersøgelser eller «selv nærmere have befattet sig med dem-. 



