452 104 



stribet Grundlag, med Antydning paa enkelte Steder af en koncentrisk Leiring af Ben- 

 legemerne, som hidrører derfra, at der paa dette Sted har dannet sig en udenfra ind- 

 trængende Haversisk Kanal. Denlegemerne findes i størst Mængde i Forbeningens nederste 

 Skal. Mellem de tynde Benskaller findes en porøs, uigjennemsigtig, hvid Kalkmasse. 

 Opløser man denne med Saltsyre, komme de store Bruskceller tilsyne paa samme Maade, 

 som ovenfor er beskreven i den nederste Afdeling af Squama occipitalis; opløser man 

 derimod de udvendige Benskaller, forsvinde Benlegemerne, og deres tidligere Plads kan 

 kun med Moie erkjendes som svage, lyse Pletter i en ensformig klar Grundsubstants. 

 Forbeningens (Forkalkningens) Peripherie og dens Centrum have derfor en aldeles forskjellig 

 Oprindelse. 1 Centrum forkalkes de forstørrede Bruskceller; ogsaa Bruskcellerne nærmest 

 Benskallens Bande ere forstørrede, især midtveis og oventil, og gaae udad hurtigt over i 

 sædvanlige lîruskceller med flere Kjerner. I Peripherien derimod dannes Benlegemerne, 

 og deres Dannelse eller den sande Forbening gaaer ligesaa tidligt for sig som Bruskcellernes 

 Forkalkning, saa at man nærmest den tynde Benskal kan træffe forstørrede Bruskceller, 

 som endnu ere aldeles tydelige og kun tildels dækkede af Kalkmasser. Paa Benskallens 

 Udside vedblive Benlegemerne at afsættes, omdannede af Osteoblaster, hvormed Indsiden 

 af Periosteum externum er beklædt; til Dannelsen af Benlegemerne i Kalkkjernens Indre 

 tjene de med de Haversiske Kanaler indtrængende Osteoblaster, og den forkalkede Brusk 

 mellem Benskallerne gaaer tilgrunde. Man kan derfor ikke sige, at Substantia vilrea dannes 

 af Periosteum og Diploe af Brusken, fordi Benlegemerne (den sande Forbening) have en og 

 samme Oprindelse, eller troe, at man har et Bruskskelet tilbage, naar man har udtrukket 

 Kalken af et Ben med Saltsyre; thi Brusken er forsvunden i en virkelig Forbening. 



Der er en tredie Forbening, som er meget instruktiv paa Grund af sin Lidenhed, 

 nemlig den af mig fundne Benkjerne paa Spidsen af Ala pterygoidea interna, der senere 

 bliver til Hamulus pterygoideus. Den er hos 5 Maaneders Fostre kun 0°"°,5 stor, og naar 

 Kalken opløses med Saltsyre, viser der sig kun store Bruskceller med stor, rund Kjerne. 

 Men hos lidt ældre Fostre, naar Kjernen har naaet en Størrelse af 1"", indeholder den 

 udvendige Skal Benlegemer, medens det indre er fyldt med normale eller forkalkede Brusk- 

 celler, og man kan saaledes paa et og samme lille Præparat, ja næsten i et og samme 

 Synsfelt, see de af Osteoblaster dannede Benlegemer og ved Siden af dem Bruskceller 

 med deres Kjerner, uden nogensomhelst Overgang mellem disse Elementardele. Den længe 

 førte Strid, om Benlegemerne havde deres Oprindelse af Bruskcellen selv eller dens Kjerner, 

 viser sig nu aldeles ørkesløs. 



Hvad der især bidrog til at vedligeholde Troen paa Benenes Dannelse af Brusk, 

 var den Omstændighed, at nogle senere Iagttagere (Lieberkiihn, Gegenbaur, Kolliker) mente 

 at kunne eftervise Bruskens umiddelbare Overgang til Bensubstants med stjerneformige 

 Benlegemer i Hjortens Geviir, i Clavicula hos Mennesket, i Drøvtyggernes Pandetapper, 



