BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 18. AFD. IV. N:0 7. 15 



2. Orphnseus (Aspidopleres) intercalatus ii. sp. 



Robustus, applanatus, antice et postice parum attenuatus, 

 ochraceus capite vix obscuriore, noii setosus, infra pallidior. 

 Pedes maxillares 2:i paris glabri, flexi marginem frontalem 

 non attingentes, ad partem coxalem piinctis 2 fuscis chitineis; 

 unguis inerinis. Caput latins quam longins, snpra subglabrum 

 et Iseve, inter bases aiitennarnin obtnse angnlatum. Antenno' 

 brevissimee, crassse et deplanatae, preesertim ad basin versus. 

 Lamince dorsales in medio sulcis 2 tenuibns approximatis, callo 

 inter sulcos sfepe longitudinaliter exarato, qnare snlci inter- 

 duni 3 videntnr; preeter hane seulpturam etiara foveola late- 

 rali plus minus distincta. Spiracula maxima linearia vel 

 potius semilunaria. Lmnincf ventrales transversaj suleo medio 

 longitudinali sat distincto porisque multis sed minimis in plägas 

 4 subtransversas parum distinctas digestis. Lamina ventrali.i 

 ultima transversa lata, giabra et Iffivis. Fedes breves, antici 

 vix breviores, utrinque numero 93 — 105. Pedes anales incras- 

 sati, pseudo-7-articulati, ungue nullo, sparse et brevissime 

 setosi. 



Damaraland, Oraaruru: G. de Vyldek, flere exemplar. 



Long. max. 85 mm.; lat. max. 2,5 mm. (Specimina jun.: 

 long. 33 mm., lat. 1,5 mm.) 



Denna art synes vara en förenande länk emellan Meinerts 

 slägten Orya ocli Orplnueiis: det har det förras robusta och 

 plattade kroppsform samt frånskilda panndel af hufvudskölden. 

 det senares stora försköldar och fördelning af bukporerna. 

 Då sidosköldarnes antal emellertid är vida större än hos 

 något af dessa, har skäl funnits att för arten uppställa åtmin- 

 stone ett nytt underslägte. Att första käkbenparets ändled 

 slutar med kamflikig — ej enkel — klo, är måhända blott 

 ett artmärke. 



,S' 



