LI 



og (ienne niodlaget en Myndighed i Herlugdonitnerne (Holsleii blev det, sum bekjendt, 

 dog forst 1174) som Grev Geerl lorslod al benytte for sig selv, saaiedcs at han vir- 

 kelig fik endeel af de vigtigste Borge og Slotte (Rendsboig, Kiel, Flensborg, Hailcrs- 

 lev, Sönderborg, Gottorp, Hanerau, o. 11.) i sin Magt. Det synes at have va;rel Kon- 

 gens Hensigt jo for jo hellere at faae Slottene ud af de adeliges Panlhaveres Hænder; 

 men ved hvilke Midler Grev Geerl skulde skaffe de dertil fornoiltic Penge, lindes ikke 

 angivet. Man seer imidlertid at han fandt den Udvei , al formane nönderne i Holsten 

 til frivillig al beskatte sig selv, og at overgive Greven den samlede Afgift; og del har 

 lorniodenllig især været ved Hjelp af disse Bidrag, at han blev i Stand til at indlöse 

 Slottene, — Meget i Geerts Kremgangsmaade var af saadan Art, at del hniligen maatte 

 mishage del holstenske Kidderskab, især da Statholderens Embede og Myndighed var 

 en ny Indretning, der ikke kunde slemme oveiccns med Kongens lJ-60 indgaacde For- 

 pligtelser. Adelen klagede ikke blot over, at GrevLMi reent ud neglede at ville lilfreds- 

 slille nogen af Kongens Skyldhcrrer, uagtet han egenmægtig hævede Skal og Afgift i 

 Landet; men at lian endog ophidsede Adelens Vornede til al de skulde negle deres 

 Herremænd Hoveri og Landgilde. Grev Geert havde overhovedel forstaael at vinde 

 Afhold hos Almuen, isærdeles hos Strandfriserne og Bönderne i den liolsleenske Wil- 

 slcrmark. Adelen fandt under disse Omstændigheder en Forsvarsforening nödvendig ; 

 og MO Uiddere og Adelsherrer samledes i Alai J 1159 ved Kiel og indgik el l'orliund 

 mod Enhver, som vilde krænke deres Retligheder. Man var maaskcc ikke ganske uden 

 Krygl for, at Grev Geerts egentlige Ôiemed var, at blive Lehnsfyrste i Slesvig og Hol- 

 sleeii og al han kunde være i Stand til at bevæge Kongen, især hvis denne lik sil 

 Herredomme over Sverrige paa en fasl Fod, til at gaae ind herpaa. 



Grevens Adfærd blev i det mindste mere og mere cgenraadig; og del er 

 iieppe uden Grund, naar der i Lybekske Kronike berettes, at han ikke blol ved alle 

 Le ligheder stolede paa sin Broders Fromhed og Föielighed, men endog forte Ordsprog 

 i Munden om disse hans Egenskaber. Christian den Forste lod virkelig Grev Georl 

 laade i Herlugdömmerne, saalænge han nogenledes kunde; men den Tillid, Kongen 

 havde viist ham synes dog længere hen at være gaaet over til Mistro, eller el Slags 

 Frygt, da han (i Oct. 14ö9) sluttede et gjensidigl Forsvars-Forbund imellem Landene 

 Slesvig og Holsten og Stæderne Lybek og Hamborg, der kunde see ud, som Kongen 

 enten frygtede indvortes Uroligheder, eller \ilde ophæve Virkningen af de særskille 

 Foreninger, Ridderskabet paa egen Haand havde indgaael med Lijhck og med DUmarskernc. 

 (1169.) Grev Geert vedblev imidlertid at gaae frem, som han havde begyndt, og 



