228 



drætsbevægelsernes Kraft og; Egenvarmens Holde. Hvert af de Hale- 

 slag, hvormed de store Bardehvaler arheide sig gjennem Verdenshavenes 

 colossale Böiger, knuser en stærlstbygget Hvalfangerbaad, som det monne 

 træffe (Scoresby^ Account of the arctic regions, 2, 564); den Fart, en 

 Finhval (Hvalfangernes Finßsk) ved at saares slsyder gjennem Havskorpen 

 (3 Miil i Timen) gjör Harpunen uanvendelig paa den. Aandedrættets 

 Styrke bedommes bedst deraf, at en Finhvals üdaanding kan hores i en 

 Fjerdingveis Afstand (Scoresby, Acc. 1, 479), og Varmegraden deraf, 

 at den udaandede fugtige Luft endog i Havene udenfor de kolde Zoner 

 kjendes i lang Frastand i Form af höie Dnmpsöiler. 



Denne overveiende Styrke hos Bardehvalerne af Legemsbevægel- 

 serne i Almindelighed og Aandedrættet i Særdeleshed beroer unægte- 

 ligen tildeels, maaskee fornemmeligen, paa de tiisvarende Organers langt 

 större Omfang, men tildeels ogsaa, især med Hensyn til Aandedræts- 

 redskaberne, paa egne Former i de vedkommende Dele overhovedet, og 

 saaledes ogsaa i de vedkommende Dele af Beenbygningen, og det vilde 

 allerede med Hensyn hertil være aldeles misligt, fra Knoglernes Former 

 og Forbindelser hos Delphinerne at slutte til dem hos Bardehvalerne. 



Bardehvalerne ere ikke alene de störste i den Familie, hvortil de 

 höre (kun netop at de mindste Bardehvaler i denne Henseende over- 

 træffes af Kaskelotten), de ere overhovedet de störste i hele Dyre- 

 verdenen. Den absolute Störreise, hvortil en Dyreart naaer, er ingenlunde 

 uden Indflydelse paa Formerne og paa Organisationen overhovedet; 

 hvorvidt den strækker sig, maa vise sig tydeligst paa de störste iblandt 

 dem. Sammenligningen af det udvoxne Bardehvalhoved paa den ene 

 Side med Delphinhovederne, paa den anden Side med Fosterhovederne 

 af selve Bardehvalerne har i denne Henseende en ganske særegen Inter- 

 esse. Fra de for alle Pattedyr fælleds Fosterformer udvikler navnlig 

 Hovedet af Bardehvalerne sig lidt efter lidt til de for det voxne Dyr 

 saa særdeles afvigende, og i hvor hol en Grad disse Afvigelser hidrore 



