238 



af fremspringende Dele, alt efter de udenfor lig'gende Orj]faners midler- 

 tidigfe Udvikling^. 



Men hos Bardehvalerne gaaer denne særegne Formen af Hjerne- 

 skallens udvendige Omrids langt videre. Til at slotte de mægtige Side- 

 dele, saasom Pandebenets Oicntapper (processus orbitales Fig. 1 f) og 

 Tindingebenenes Ledefapper (tubercula articularia, a) behovedes en 

 ganske særegen Styrke af selve Hjerneskallens benede \ægge. Vi finde 

 da disse i den Grad fortykkede, at Hjerneskallens Hule i Profilsnittet af 

 de ret store Bardehvalers Hoved tager sig ud som et lille Rum (heelt 

 nede ved IVakkehullet) i en massiv Beenblok. 



Hvorledes dette Forhold uddannes vil senere i dette Afsnit blive 

 fremsat. Her gjaldt det kun at vise, at den væsentlige Forskjel mellem 

 Formen af en Bardehvals og en Delphins Hoved for en stor Deel skyldes 

 hiins overveiende absolute Störreise. 



/. f^aagehvalhovedets ydre Form. 



Hvad ovenfor er anfort om det benede Hoveds Form hos Barde- 

 hvalerne i Almindelighed og Finhvalerne i Særdeleshed, gjelder naturlig- 

 viis ogsaa for Vaagehvalens. 



I udvoxen Tilstand, nemlig af et drægtigt Moderdyr, 31 Fod 

 langt — omtrent den störste Længde, de ved Bergen fangne Vaagehvaler 

 synes at naae — er Hovedet, efterat Undcrkjæben er borttaget, afbildet 

 paa den 9de Tavle, i forste Figur fra oven, i 2den fra neden, i 3die i 

 sin bageste Halvdeel fra Siden og i 4de bagfra med den nederste Flade 

 i stærk Forkortning. 



Ved at sammenligne disse Afbildninger med dem af andre Fin- 

 hvaler, givne af Cuvier i oss. foss. V, 1 Tab. 26 — aabenbart de bedste 



