248 



men den ydre Halvdeel af hvert Ovcrlsjæbebeens Ganeflade bar faaet 

 dybe, forgrenede Furer for Bardernes Kar og Nerver, og mellem denne 

 og den indre Halvdeel er Fladen stærkt udhulet, saa at Ganen i Midten 

 staaer frem i Form af en temmelig sisarp Kjöl. 



Et sammenlignende Overblik over Vaagehvalhovederne i de for- 

 skjellige Aldre viste — som ovenfor (Pg. 242) antydet — at de Forskjel- 

 ligheder, der gave sig lillsjende paa Finhvalhoveder af formeentlig forskjellig 

 Art, stemme meget nær overeens med Aldersforslsjellighederne hos beviislig 

 eensartede Finhvaler; men see vi nu tilbage til hvad ovenfor blev angivet 

 som de meest i Öine faldende Characterer for alle Bardehvalers benede 

 Hoved i Modsætning til de övrige Hvaldyrs, navnlig den egentlige 

 Hjerneskals Indskrænkning og Sidedelenés overvættes stærke Udvikling, 

 saa er det endvidere aabenhart, at disse Særkjender forst udvikles lidt 

 efter lidt, altsaa paa de udvoxne Dyr maae være skarpest udtalte, paa 

 de mindste Fostre aldeles ukjendelige. Derved bekræftes den ved samme 

 Leilighed udtalte Sætning, at de særegne Former af Bardehvalhovederne 

 skyldes deels selve Bardernes Dannelse, deels den colossale Störreise, 

 som Bardehvalerne i Almindelighed opnaae. Det ligger tydeligt nok 

 for Dagen, at Hjerneskallens stedse yderligere Indskrænkning er en 

 Folge af, at dette Organ, som overhovedet aldrig folger i sin Væxt i 

 lige Forhold med det övrige Legeme, maa staae meest tilbage hos de 

 Dyr, hvis Legeme opnaaer det colossaleste Omfang; fremdeles, at For- 

 tykkelsen af Hjerneskallens Vægge og den overordentlig stærke Udvikling 

 af Hovedets Sidedele svarer til den Kraft, som behoves til at holde 

 Overkjæben, der bærer de tunge Barder, og til at tjene til Fæste for 

 Underkjæbens Baand og Muskler, hvis to colossale Been skulle omslutte 

 dem ved Mundens Lukning. 



